Klaus Rifbjerg

Hvad sker der i kvarteret?

En fabel fra mellemstanden

(Læseprøve)

Gyldendal

Man skal aldrig dømme kunstnere efter deres politiske overbevisning. Den indbildningskraft, som er nødvendig for deres arbejde, berøver dem evnen til at tænke realistisk.

Adolf Hitler

I

„Det idylliske,“ tænkte denne mand (men han tænkte ikke sådan), „det idylliske er ikke nu, men et sted i fortiden.“

Som sagt, han tænkte ikke sådan, for det han oplevede var nu-idyl: der var så kønt rundt omkring ham, syrenerne blomstrede, solen faldt imellem træernes grene og blade som smeltet metal, asfaltens grus knastrede let under dækkene, fuglene sang. Han sad dér høj og rank på cyklen, og det mærkelige var, at selv om han ikke tænkte – tænkte han alligevel. I hvert fald løb der en slynget strøm af melankoli igennem ham, og noget bankede svagt i samme rytme som hans hjerte og blodet, der strømmede igennem de store, de mindre og de små årer. Helt ud i pedalføddernes rytme forplantede den specielle følelse sig, det var, som om han sad og malede løs på denne melankoli uden at vide det og uden at ville det. Alting var jo lige foran næsen på ham, ja, bogstaveligt strøg duften af hundrede blomster lige ind i næseborene, han behøvede knap nok at dreje hovedet for at se alt det, han holdt af, de velplejede haver, de pæntkalkede huse, de teglbelagte tage, hvor solen, mens han passerede forbi, så ud, som om den kurede ned og forsvandt i tagrenden. Alligevel sad han og tænkte (selv om han slet ikke gjorde det), at det egentlig var satans, at alting allerede var forbi. Tanken end ikke strejfede ham, men allerøverst oppe under den grå sommerkasket rumsterede uroen rundt. Den var også alle andre steder, men jo mere den kildrede, desto større umage gjorde han sig for at lade, som om den ikke var der. „Ha ha,“ sagde han til sig selv (uden at sige et ord), „det går jo glimrende.“ Ja, han så at sige åbnede alle sanser mod det nærværende og lod det strømme ind i sig. For det var der jo, og han elskede det. Han kunne blive endog meget svag i knæene ved tanken om naturen. Han var det ikke hele tiden (svag i knæene), men en gang imellem ramte følelsen ham med konkretionens styrke. Selv om han sad ned, fik han denne fornemmelse af at synke sammen i knæleddene. Det kunne være en duft eller et synsindtryk, som udløste følelsen, det kunne også være en berøring (birkens bark mod hænderne, når han støttede sig til træet for at få en spade ordentlig i jorden henne ved rosenbedet), under alle omstændigheder både i opmærksomme og uopmærksomme øjeblikke kunne naturen gøre noget ved ham. Han holdt af at standse op og sige (både til andre og til sig selv): „Hvor er her smukt,“ eller „Her er sgu yndigt,“ men det skete også (som ca. nu), at han bare blev overfaldet af sin naturoplevelse, men måtte forsvare den (eller forsvare sig med den) over for uventede og uvante angreb, der regnede ned over ham i form af antydede eller helt udtrykte sætninger, anelser og en slags udefinérbar kvalme.

„Ahh,“ sagde han og trak vejret dybt. Der duftede så dejligt på vejen. Æbleblomsterne var netop faldet, syrenerne stod med lilla, grankogletykke klaser og osede af honning, solsorterne fløj frem og tilbage mellem hækkene, og sneboldbuskene havde hvide blomsterbolde, som ikke var til at skelne fra dem af sne. Han løftede en hånd fra styret og berørte sin pande. Den var tør, men på ryggen kunne han mærke lidt sved. Det var det sædvanlige overgangsbesvær. Foråret var ikke til at stole på, den ene dag for varmt, den næste dag alt for køligt. Ville man beskytte sig, måtte man tænke i undertøjsbaner. Men valget faldt altid på de tykke, fordi det var bedre at være på den sikre side. Derfor svedte han på ryggen.

Han tænkte ikke sådan. Han tænkte et sted imellem hånden og panden og ryggen og uldtrøjen og det lille bitte sted allerøverst oppe under kasketten, hvor uroen sad og klamrede sig fast. Så huskede han, og det var bemærkelsesværdigt konkret, hvordan han for mange år siden var kommet gående mellem nogle piletræer og pludselig havde set kæret. Han havde set det kær masser af gange, men nu så han det for første gang. Dér lå det. „Kær,“ sagde han, „jeg ser kæret for første gang, og dog har jeg været her hundrede gange før.“ Han standsede op mellem piletræerne og følte sig meget lykkelig. Men samtidig følte han sig også meget ulykkelig. Han havde set det kær hundrede gange, men det var først nu, han så det. Sikke noget sludder. Kær-indtrykket var overrumplende. Det var, som om han pludselig fik virkeligheden foræret. Sådan tænkte han overhovedet ikke, for det er uanstændigt og urimeligt og umuligt fra enhver synsvinkel. Men siddende på cyklen så han pludselig meget tydeligt for sig, hvordan han for mange år siden var kommet gående mellem piletræerne og havde set kæret. Dér lå det, et lille kær med siv om, hvor man kunne sejle med træskibe (selvudskårne og med sejl af klude), og det var første gang, han lagde mærke til det, for ellers gik de jo bare derned mellem piletræerne, og så var de der, og så sejlede de med skibene, eller også smed de en line ud med en krog på og vidste, at de aldrig fangede noget, men de gjorde det alligevel, eller også løb de glidebane, så det føg om træskoene. Det var sket masser af gange før, og han huskede det, da han kom gående ned mellem piletræerne, og han huskede også at huset lå oppe i landsbyen, men lidt for sig selv (faderen havde tre tønder land ud mod de større agre), og han huskede sin mor og sine søstre og brødre, men det blev for meget, ikke mindst fordi han sad på cyklen og huskede, hvordan han havde oplevet kæret for første gang. Han prøvede at få forbindelse med afdelingen helt oppe under kasketten, men opfangede kun en ubehagelig interferens, der skurrede mellem tænderne, og som med et bedre modtageapparat ville have kunnet dechifreres som „Det idylliske er ikke nu, men et sted i fortiden“.

Ærgerlig satte han farten en lille smule op, men han var ikke „ærgerlig“, han sad og betragtede den omgivende natur og fandt behag i den, fordi den var til, håndgribelig, umiddelbar og smuk. Ikke alene havde den form og farve, den udsendte også dufte, forandrede sig, rummede i sig årstidernes skiften og gav på en enkel måde besked om livets gang. Vår fulgte vinter, efterår sommer. Ordene kom til ham, og han ville gerne have haft dem i en anden rækkefølge, men for det første skulle der være logik i tanken, og for det andet passede rytmen godt med den måde, han trådte i pedalerne på. Det hjalp i øvrigt at trampe i pedalerne. Almindeligvis kørte han adstadigt og med ryggen frygtelig rank, men i situationer som denne kunne han bøje sig forover, fatte om styret med anderledes styrke og træde til. Forskellen i acceleration ville for en forbipasserende næppe være sporbar, men trykket under kasketten lettede, og han mærkede musklerne i sine lår, mærkede, hvordan den lange pølse bag på læggen strammedes, hvordan biceps bulede ud, fordi han holdt så fast i celluloidhåndtagene, mærkede, hvordan den hårde lædersadel med den snoede stålfjeder under skubbede sig opad og klemte den venstre testikel. Ømheden han følte i den anledning, fik ham til at slippe lidt af den luft, han havde holdt tilbage under anstrengelserne for at komme hurtigere frem, ud mellem tænderne, og det kunne have lydt som en slags udtryk for hån eller irritation (hvis nogen havde været tilstrækkelig nær på den cyklende til at høre lyden), men der var mere tale om forskrækket stolthed end om foragt. Hvad var der ikke kommet ud af den lille fyr? Det var selvfølgelig også kommet ud af den anden lille fyr, men fanden skulle tage ham (han lo), hvis han ikke følte sig mere knyttet til den venstre end til den højre! Han glemte den omgivende natur. Der var ikke en knastren fra gruset og dækkene, der nåede hans øre, mens han tænkte på sine nosser. Selv percolatoren oppe under kasketten holdt fuldkommen inde med sin syden og boblen, pulsårer, vener og arterier sank tilbage i kødet og forsvandt i afslappet, formålsbestemt aktivitet, og han skuttede sig af hygge på cyklen, som om han sad inde i et hus, der var helt hans eget, og hvor af og til – på hans invitation – ganske bestemte venner dukkede op for at tale med ham og bruge ord, som han ellers aldrig tog i sin mund. „Ho ho,“ sagde han, „lille fyr har fyret af!“ Han bøjede sig frem og gnækkede (egentlig var der bare tale om en krusning ved munden, den smukke, følsomme mund med den lange overlæbe), og kønnet over sadlen slog en smule med halen (eller hovedet), men så snørede halsen sig sammen, og billedet af den hellige, almindelige natur, alt hvad der skulle ske, alt hvad han havde ansvaret for, alt hvad der var godt, kønt, almindeligt, indlysende og selvfølgeligt, tonede frem. Der var ikke tale om en nosse, ikke engang en lille fyr (hverken den højre eller den venstre), der var tale om et liv her på vejen og andre steder, der var tale om denne her cykel – med sadel, bagagebærer, celluloidhåndtag, ringeklokke, katøje, frakkeskåner etc. – der var tale om et ægteskab og et arbejde, børn, løn, bankkonto og et hus (et helt andet og anderledes end det, hvor han var alene med nosserne og vennerne!), der var tale om et navn, jo, nu kom det, tonede frem som dragerne den dag ude i bakkerne (han huskede jævnt nu, det var bare „bakkerne“), de kom op over højdedraget, når drengene løb frem, de steg mod himlen og snorene blev stramme og levende i hånden, de steg og steg (flaksede en gang imellem, når vinden skiftede eller faldt) og havde ansigter og mening (selv om han var bange for ansigterne), de signalerede og fremkaldte reaktioner, der var noget, han skulle gøre, ellers skvattede de ned, det var ham, ham, ham, og han hørte de råbte „Julius, Julius!“ (ganske almindeligt huskeri), „Julius!“ råbte de, og han styrtede af sted med dragesnoren i hånden, benene snublende (svag i knæene!), „Julius!“, de blev ved med at råbe, og han spurtede og spurtede videre med luften hvæsende ind og ud af lungerne, men bag ham blev følelsen slappere, trækket i snoren var der ikke mere, det var, som om der ikke var noget bag ved ham mere, men det vidste han, der var („Julius!“), en drage for enden af en snor, en drage, hvis ansigt kom nærmere og nærmere, en drage, der faldt ned over ham, fordi han ikke kunne løbe stærkt nok, ikke kunne skaffe vind nok. Han vendte sig om og så deres (drengenes) ansigter og dragens, mens den i svajende flaksen sank ned mod jorden og væltede omkuld viklet ind i sin egen hale. Han hørte nogen, der kaldte.

– Julius.

Han drejede tilbage på pedalerne, og bremseaktiviteten udløstes. Han rettede sig, så han sad helt som han plejede (forskellen var næppe skelnelig), han vendte øjnene mod stedet, hvor stemmen kom fra, og så (mens han nærmede sig og lidt efter satte foden ned og blev holdende) tredjehusnaboen Lorentz Lorentzen, der lænede sig halvt mod skaftet af den rive, han brugte til at fjerne ukrudtet mellem fliserne på fortovet og kantstenen med. Skævskuldret, ansigtet på skrå stirrede Lorentzen hen mod ham. Det var Fuglekongen, han sendte solsorterne af sted fra hæk til hæk også ud over territoriet, langt ned ad vejen, langt ovre bagved, helt ud til steder, hvor man ikke kom. De fløj – enkeltvis eller i flokke – mejser, finker, stillidser, stære, kærnebidere, korsnæb, løvsangere, rødkælke, musvitter, drosler, dompapper, silkehaler, de sang og fløjtede, pippede, knirkede, baskede, blafrede, gnækkede, hvinede, grønirisker, bogfinker, korsnæb, guldspurve, gråsenolliker, flagspætter, tornskader. De kom fra Lorentzens have, og han betragtede dem som sine, selv om de ikke var hans.

– Jah, sagde han og skævede op i sollyset.

Manden på cyklen vidste nu, at han hed Julius. Han følte sig godt tilpas, fordi han ikke behøvede at komme i tanker om det på samme måde som før. Han havde overskud nok til at se situationen for sig, som den var. Han holdt på en cykel (hans egen) på en vej, som han kendte (hans egen), og talte (om lidt) med sin tredjehusnabo Lorentz Lorentzen, Fuglekongen. Billedet stod klart for ham, selv om han så at sige var en del af det, var inden i det. Stilheden under kasketten løb ganske stille ned ad kinderne på ham, ja, han kunne ikke huske den alarmerende snurren fra før, var parat til (og gjorde det) at gå et stykke længere tilbage. Han kunne nå helt ned til hjørnet ved den større vej, hvor han var kommet fra. Billedet var fint og skarpt: en høj herre på en høj cykel drejer omkring hjørnet. Nej, bedre endnu: en høj herre på en høj cykel rækker armen ud, ser sig tilbage og svinger fra en mere trafikeret vej ned ad en mindre trafikeret vej. Og længere tilbage: en høj herre lukker en dør bag sig, går ned ad en trappe, åbner endnu en dør, træder ud i solskinnet, går hen over asfalten, åbner døren til cykelskuret, trækker cyklen frem, læner den mod dørstolpen, fisker et par cykelklemmer frem, folder buksebenene forneden, sætter cykelklemmerne på, får fat i cyklen, trækker den ud af gården, sætter den ene fod op på pedalen, skubber cyklen fremad, svinger benet over sadlen, sætter sig til rette og kører væk. Ved fornemmelsen af sig selv ansigt til ansigt med Lorentz Lorentzen var han parat til at føre vejen endnu længere tilbage, ja, han følte nærmest en slags oprømt stolthed over med den største nøjagtighed at kunne se for sig skiltet på døren ind til kontoret, hvor der står „Julius Hjulman“. På nippet til at bryde ud i sang eller en slags underspillet nynnen forøgede han rækken af billeder af hjemturen ved også at indføje andre cykler, cyklister (mandlige og kvindelige), hestevogne, sporvogne, biler, lastbiler, skinner, butiksskilte, stoppesteder, kaffemøllehjul, grædende osteforretninger, en bananskræl, et barn på en tricykel, en cigarautomat, en biograf. Han følte – i langt højere grad end lige for et øjeblik siden – at verden var til, at den omgav ham, at han var en del af den. Uden at anstrenge sig holdt han fast ved denne følelse, og billedet af ham selv og hans situation skinnede næsten overnaturligt. Der var Fuglekongen, lyslevende, dér stod han selv med foden mod kantstenen, cyklen mellem benene, kasketten på hovedet og et lille forventningsfuldt smil om den smukke mund med den lange overlæbe.

– Joh, sagde Lorentz Lorentzen.

Julius nikkede. Der var mange emner at tage fat på, men nu da det var Lorentzen, der havde standset ham, og ikke ham, der havde råbt Lorentzen an, var det rimeligt, at Fuglekongen lagde ud. Måske ville han fortælle om de ny redekasser, der var sat op ved bøgehækken nede bag i haven, måske havde han et forslag til forbedring af spætmejsernes drikkearrangement, måske ville han fortælle om skuret, måske ville han … nej, det var at gå for vidt. Der var ingen grund til at gætte på alt, det var bedre at holde sig til kendsgerningerne, at lade tingene udvikle sig.

– Det står ikke for godt til, sagde Lorentz Lorentzen.

Manden på cyklen følte en ny uro. Det kunne være et dødsfald. De havde tit sammen begravet døde fugle, og hver gang tog det hårdt på dem begge to. Det tog selvfølgelig hårdest på Fuglekongen, fordi han var nærmest på dyrene, men når de stod med spaderne, og jorden faldt ned over de små kroppe, var det umuligt ikke at blive bevæget. Julius vidste, at ingen spurv falder til jorden uden Guds vilje, men billedet af denne person (Julius) gled ofte i baggrunden, når han mest havde brug for ham. Men nu var han der, og han løftede kasketten af hovedet og strøg sig over håret.

– Ja, det er jo ikke sådan, sagde han.

Han smilede, fordi han var vant til at smile. Det var et godt og åbent smil, og ingen kunne tvivle på, at det netop var det smil, som fik Lorentz Lorentzen til at standse ham på vejen, og det samme smil, som fik også andre naboer til at gøre det. De stod med deres river, kunstsmedemester Hermansson, bankfuldmægtig Ryde, manufakturhandler Ebert, de standsede midt i hækklipningen, skibsmægler Henningsen, fhv. kaptajn Skov, enkefru Elster, de svang hatten, de nikkede, de bad ham standse, de talte med ham om de mest forskelligartede emner. Alt sammen på grund af smilet.

Lorentz Lorentzen flyttede lidt på riven og pirkede til en stump ukrudt, som han fik op mellem to tænder.

– De strejker på jernstøberiet, sagde han.

– Gør de det?

Han satte kasketten på hovedet igen og skævede til mappen på bagagebæreren. Der var dokumenter i den, men ingen madpakke længere. Emnet var udmærket, fornemmelsen i håret stammede kun fra, at han havde sat kasketten på plads. Når man tager en kasket af, føles det på én måde, når man sætter den på, på en anden. Der skal ikke lægges overvældende vægt på de mest tilfældige detaljer. Han rømmede sig.

– Så er det både skibsværftet og jernstøberiet, sagde han.

Lorentzen nikkede.

– Det er tiderne.

Julius Hjulman smilede. Han betragtede sin skygge, som sammen med cyklens ragede langt ud over asfalten. Han var tilfreds med denne forlængelse af sit billede. Han ville gerne tale mere om det foreslåede emne. Han trak cyklen lidt nærmere.

– Ja, når det først går galt et sted, går det galt alle de andre, sagde han. Først var det Amerika …

– Og nu er det Tyskland … og England.

Lorentzen kradsede med riven i den løse jord, som var fuld af grus.

– Men at vi skulle få det på den måde i Danmark, det havde jeg alligevel aldrig troet.

Hvis de havde talt om fuglene, havde det været anderledes. Hvis han nu var blevet inviteret ned bag i haven til skuret, og der måske havde stået to pilsnere i truget under havevandhanen, havde det været helt anderledes. Ikke fordi han var fordrukken, heller ikke fordi der var noget i vejen med emnet, men fordi han havde været der så mange gange før. Han syntes, han kunne huske dem alle sammen, men allermest første gang. Det var om vinteren, vinteren efter huset var blevet færdigt. Han havde hilst på flere af de andre beboere på vejen, også på Lorentzen, men så en dag, hvor han gik og skuffede sne, så han pludselig tredjehusnaboen stå og vinke. Først troede han slet ikke, det var ham, han vinkede ad, men så kunne han se, at det måtte være meningen, og lidt efter mødtes de på fortovet ud for Rydes hus, og så spurgte Lorentzen ham, om han ikke ville med ind og se på fuglene. Det var før Julius vidste, at Lorentzen var Fuglekonge, men da de så kom ned bag i haven, kunne han straks se, at den var anderledes. For det første var der mange flere træer og buske end i Julius’ egen have, for det andet var der fuldt af kasser og bure og volierer (han vidste ikke, at en bestemt slags bure hedder volierer, men han lærte det den dag), og for det tredje snakkede Lorentzen overhovedet ikke om andet end fugle. Man kunne forestille sig, at Julius ville have kedet sig, men kunne også tænke sig, at han vidste så lidt om fugle, at han bare havde stået og måbet. Men han vidste noget om dem. På skolen (det var dengang han kun var lærer og ikke viceinspektør) var der et naturhistorielokale med flere fuglearter i, end der nogen sinde ville komme i Lorentzens have. Han havde også læst zoologi på seminariet, og da han selv fik lov at sige noget, talte han fornuftigt om fugle med Lorentzen, selv om han ikke vidste (endnu), hvad en voliere var.

Han huskede den dag helt tydeligt. De gik ind gennem lågen i hækken og om bag det store, brune hus. De kom ind i haven, og det var ikke til at forstå, hvad alle buskene og træerne gjorde af sig selv om sommeren, når der var løv på, så mange var der. Men alle vegne hoppede og pippede og flaksede det af småfugle, som Lorentzen havde lagt korn og brød ud til, og på hver kvist dinglede og svajede det med andre fugle, der pikkede spæk eller borede næbbet ind i de halve kokosnødder, som Lorentz Lorentzen havde fyldt med fedt.

Til sidst var de endt inde i skuret, hvor der stod en petroleumsovn midt på gulvet. Der var også et par havestole. Rundt omkring på bordene og på gulvet lå og stod alle Lorentzens fugleremedier. Men bajerne var inde i skabet. De kom først frem lidt efter, da Lorentzen havde bedt ham sidde ned. Men de kom frem, og det var ikke sidste gang. Hver gang de viste sig, følte Julius sig stolt. Måske var det også derfor, han lige i øjeblikket savnede et eller andet. Han drejede ansigtet og stirrede et øjeblik ind i solen, der stadig stod lavere og lavere. Så prøvede han på at komme i tanker om, hvad det var de talte om. Men han kunne ikke komme på det. Han huskede tydeligt, hvordan vejret havde været den dag. Kulden i luften, de små isgnister i bladene på hækken, det hårde sten-metalknald, når skovlen skrabede igennem sneen og ramte fliserne nedenunder, det hurtige syn af en sort kat, der forsvandt mellem tremmerne i et stakit lidt længere nede ad vejen. Han huskede også helt præcist ordet „voliere“ og fornemmelsen af ølflaskens glasrunding mod læberne, og han huskede tydeligt alle de andre hundrede gange, hvor han sammen med Lorentz Lorentzen havde talt om alt muligt. Ganske vist var det umuligt (det drejede sig jo om år) at komme i tanker om, hvad de sådan helt bestemt havde snakket om – bortset fra fuglene – men det vigtigste af det alt sammen var, at han blev så glad, når han så Fuglekongen med de to grønne ølflasker i hånden. Han så, hvordan han stak hånden ind i skabet (eller om sommeren ned i vandet under havevandhanen), hvordan han kapslede af, hvordan han holdt på flaskehalsene, hvordan han kom frem med flaskerne mellem to fingre, satte dem på det lille bord, nikkede, smilede, satte sig. Hvordan han selv fik fat i flasken, løftede den op i hånden, nikkede til Lorentzen og drak. Hvorfor han følte sig stolt, vidste han ikke, men følelsen var tydelig. De sad i eftermiddagslyset og lod øllet løbe ned igennem halsen, og udenfor lavede fuglene deres sædvanlige spektakel. Deres eget spektakel var en lille lyd indeni, en lille klukken, en sammentrækning og udvidning, og udvidelsen blev større, når øllet nåede ned, hvor det skulle. Så var det, som om skuret også blev større, og Julius Hjulman var ikke længere på vej. Han sad i en gammel havestol i et skur bag i en have med en masse fugle, og han var parat til at tage fat på et hvilket som helst emne. Han havde lyst til at rejse sig op og gå frem og tilbage og udvikle verdenssituationen for Lorentzen, men han blev bare siddende med lukkede øjne og et lille smil om den følsomme, smukke mund. Der var ingen grund til at forivre sig, emnerne kom af sig selv. Om lidt ville Lorentzen sige noget om vejret, om lidt talte de måske om den ny kommuneskat eller mindedes de mærkelige år under krigen, hvor landet var lukket af fra omverdenen, men hvor det alligevel gik godt. Samtalen var i gang både før og efter, den behøvede slet ikke komme ud i den fri luft for at være der. Den var der hele tiden bag de lukkede øjenlåg, og den var der, når Julius åbnede øjnene og så på skuret, sækken med foderkorn, det lille bur, der svajede frem og tilbage i brisen fra trækhullet, rugekassen, som Fuglekongen forede indvendig, for at fuglene skulle have det ekstra godt, „når de var i den situation“. Han huskede det alt sammen så tydeligt, at man slet ikke skulle tro, der var grund til at længes efter at komme ned i skuret. Han kunne det jo udenad! Men alligevel længtes han, og han ville gerne sige det, men nu stod han bare i solskinnet (som snart forsvandt), og Lorentz Lorentzen stod over for ham med sin rive, og der var et eller andet, de havde talt om, som lige i øjeblikket var umuligt at huske. Set fra en hvilken som helst synsvinkel så de to mænd aldeles overbevisende almindelige ud. Oppefra: to herrer omkring de fyrre, den ene med kasket, den anden med en rive. Set fra siden, forfra, bagfra: to herrer, den ene med en cykel, den anden med en rive. Men alligevel: der var jo også et hus og en meget mærkelig have, hvis eksistensberettigelse var en overdådighed af fugle, og hvis hemmelige hjertekammer ikke skjultes bag de brune mure, men bag brædderne i et skur nede bagved. Man kunne tænke sig, at de lange pauser mellem de to mænds replikker var et betydningsfuldt udtryk for et eller andet, men der var faktisk ikke særlig lange og særlig betydningsfulde pauser. Begge nåede de igennem en hel serie emner på ganske kort tid, for sandheden er jo, at de ikke bare sagde „Joh“ og „Jah“, men udtrykte ganske velformulerede meninger om den ny strejke på jernstøberiet og den, der allerede havde været i gang på skibsværftet. Begge strejker var forårsaget af svigtende konjunkturer på verdensmarkedet, det amerikanske bankkrak i slutningen af tyverne, de uovervundne problemer omkring dannelsen af den ny tyske stat, det svigtende engelske pund, den franske forvirring, den optrækkende kinesiske krig og den hjemlige kapitals krampetrækninger. Men selv om begge mændene gjorde sig visse forestillinger om både hvad og hvorfor, og selv om de udtrykte sig i nogenlunde sammenhængende sætninger på dansk, var de begge ofre for en træghed, der havde meget mere at gøre med riven, cykelklemmerne, kasketten, fuglene, det faldende lys, Julius’ før huskede, men nu glemte venstre testikel, bajerne, der eksisterede et sted nede bagved, men ikke kom frem, tanken om hvad der om lidt skulle ske i et andet hus, hvad der allerede var sket på skolen, på turen hjem, armen der blev rakt ud, fødderne i pedalerne, hvad „den lille fyr“ havde fyret af, og hvad der i den anledning forestod, end med alt det, der egentlig skete.

Måske var det derfor, Julius klyngede sig sådan til stolthedsfølelsen (den han ikke kendte årsagen til), den var så fin, at han også stående dér foran sin tredjehusnabo lukkede øjnene og lod den sive op igennem sig. Han ville ikke drømme om på opfordring at tale om den, som om den eksisterede (ordet „eksisterede“ forekom meget sjældent i hans tale) og aldrig, når han snakkede med Lorentzen), men når den indfandt sig, anede han, at det var noget, der egentlig skete. Det var smerteligt, og han udstødte et lille suk. Han tog et halvt skridt fremad (men kun indeni) og strakte hånden frem mod Lorentzen (nej, nej), og så sagde han (ikke et ord): „Kammerat, jeg er mægtig glad for, at du en gang imellem standser mig, når jeg er på vej hjem fra skole. Jeg er faktisk lykkelig over på disse solgyldne eftermiddage (eller når sneen dækker asfalten) pludselig at høre din stemme. For der er altid en opfordring i den til noget godt, noget anderledes, noget som gør mig stolt. Jeg forstår ikke selv stolthedsfølelsen, når du tager mig med ned i haven til skuret og du byder på en bajer, og det er mig, der modtager den, mig, der sidder med den i hånden, mig, der sætter den til læberne og drikker. Men jeg føler mig stolt.“

Så hørte han manden på cyklen sige:

– Nå, jeg må vist se at komme hjemad.

Lorentz Lorentzen begyndte at rive. Han nikkede med hovedet, og et lille hår lagde sig på tværs af hans skilning og gjorde den uregelmæssig. Dørhammeren på hoveddøren fangede i samme øjeblik en solstråle, der fik pirket sig vej gennem tjørnehækken. Den gav et glimt fra sig, så var det forbi. På jernstøberiet blev portene ikke åbnet. Der var ingen at åbne dem for. En vagtmand traskede rundt på skibsværftet. Udenfor gik der et par strejkevagter. I New York vendte en mand ryggen til det store vindue, gik hen og satte sig bag skrivebordet. Han lagde hånden under kinden. Bag dørhammeren og træet og op ad trappen og ind gennem en ny dør og bag den lå hun og ventede, men der var ingen lille kasse på gulvet. Det var helt bestemt, at kassen med de fem barnelig (hvoraf de fire var presset sammen som fjerkræ til eksport, mens det fjerde var udstrakt og „naturligt“) ikke fandtes. Det var lige så sikkert, som at hun („hun“) var der med ansigtet groet ned i hovedpuden og med samme farve som den. Det var en kendsgerning. Dér havde hun nemlig ligget altid, i hvert fald i fire år, og hver eftermiddag kom Jørgensen og „hjalp“.

Det er naturligt at tilføje nu, at de to mænd sagde „De“ til hinanden. I det Julius Hjulman sagde til Lorentz Lorentzen (som han ikke sagde), anvendte han du-formen. Men når de sad i skuret med øllen i hånden, og solen flimrede i edderkoppespindet, som duvede ganske svagt i brisen fra en sprække, sagde de De.

– Har De styr på det? spurgte Fuglekongen.

– Joh, sagde Julius Hjulman, jeg synes det egentlig. Der er selvfølgelig meget at se til … og det er jo ikke blyanter alt sammen, ved De.

– Næh, det kan jeg tænke mig.

Julius lænede sig frem og sad med albuerne mod knæene, mens han holdt på bajerflasken med begge hænder.

– Nu er der skemalægningen.

– Jah …

– Vi skal jo gerne have det hele til at passe sammen, og folk har så mange ideer … De vil jo helst gå tidligt om lørdagen alle sammen.

Lorentz Lorentzen lo.

– Men så nemt slipper de ikke …

– Næh. Nogen må jo tage slæbet.

Så var der stille lidt. Det var en relativ stilhed. Fuglene larmede stadig væk. Langt borte kunne man også høre en sporvogn. Tre huse væk blev et vindue lukket op. Det bandt, og der skulle slås hårdt på rammen for at få det op. Da det først kom op, klirrede glasset under trykket, men det holdt. En flue, der havde overlevet til langt ind i efteråret, vågnede op af sin ubestemmelige halvslummer og drejede tre gange rundt om sig selv, før den lettede og fløj over til Fuglekongen, hvis varmeudstråling sandsynligvis tiltrak den. Fluen bumpede ind i tindingen på ham, så tumlede den halvvejs skævt videre og faldt ned bag en spade i hjørnet.

Men de var ikke nede bagved. Billedet af dem stående over for hinanden ved kantstenen ud for Lorentz Lorentzens hus holdt endnu, men begyndte at blive uskarpt i kanterne. Det var jo kun et kort møde. Det var et af de korte utilfredsstillende møder, som næppe fra starten havde rummet muligheder. Alligevel var det et møde, og uroen under kasketten forandrede karakter. Den blev fra at være sitrende varme til grød. Måske kan den bedst beskrives som en opstablet samling hundefækalier, men det er inkongruent med resten af den cyklende person. En sådan dynge hundelorte under den lyse sommerkasket går simpelt hen ikke. Slet ikke når man tænker på den smukke, følsomme mund længere nede. Og overhovedet ikke, når man for en stund overvejer venligheden, som kom i svingninger også under den første del af samtalen med Lorentz Lorentzen. Det er nemlig i højeste grad værd at understrege, at denne mand, der troede, han gjorde sig overvejelser om det idylliske (uden nogen sinde at have ordet så langt fremme som ved drøbelen), faktisk ikke var uden medfølelse, da talen faldt på strejken, verdenssituationen og arbejdsløsheden. Han læser hver dag sin avis. Han er ikke uvidende om noget som helst. Hvordan skulle en viceinspektør i det danske skolevæsen kunne være det? Lad det være slået fast straks, at Julius Hjulman (eller hans skabelon) havde en aldeles udmærket og acceptabel holdning til de elementære livsomstændigheder, hvad politik, arbejdssituationen, verdensøkonomien og de til enhver tid rasende krige og revolutioner angik. Havde han ikke bevist det? Har han ikke bevist det? Det står enhver frit for at slå tilbage og se efter, ja, for at der ikke skal være nogen misforståelser, vil det sikkert være på sin plads at gentage (dele af) og udvide den samtale Julius Hjulman havde med Lorentz Lorentzen ved fortovskanten – men måske i en lidt anden form, måske mere som referat end som dialog.

De kom faktisk vidt omkring. Lorentzen lagde ud med at omtale den ny strejke på jernstøberiet. Det var måske ikke så sært, at netop den strejke faldt mest i øjnene. Jernstøberiet lå nærmere vejen end skibsværftet. Skibsværftet var ganske vist større, men jernstøberiet kunne de simpelt hen høre lyden fra. Det larmede, men det larmede ikke nu, fordi der var strejke. Både Hjulman og Lorentzen syntes klar over, at strejken ikke udelukkende skyldtes lokale fænomener. Den kunne nemt sættes i forbindelse med begivenheder i udlandet. Hvad de gjorde. Tiden efter verdenskrigen var ikke nem. Problemerne blev i samtalen kun indirekte berørt, men de var begge klar over, at de kaotiske tilstande i Tyskland, den spirende nationalsocialisme, femårsplanerne i Rusland, den optrækkende krig i Kina, truslen om, at England ville gå fra guldet, inflationen i USA spillede en rolle. Men de forbandt mest med billedet af jernstøberiet (selv om det kun optrådte som et slags overeksponeret negativ i bevidstheden). Dér lå det. Det lå nede ved vandet. Fra et stort rør strømmede spildevand og affald ud i stranden. En rusten kæmpekran kørte frem og tilbage (når den kørte), og af og til lød vældige drøn ud over kvarteret, som om en kæmpehammer blev slået mod et kæmpestykke jern. De havde ingen anelse om, om der virkelig var tale om en hammer og et kæmpemæssigt stykke jern, for de havde aldrig været inde på jernstøberiet, og de kom der sikkert heller aldrig, men det fandtes, og nu var der strejke, og folkene i kedeldragt og kasket kom ikke gående eller cyklende eller med sporvognen hver dag om morgenen, som de plejede, de var taget hjem, var derhjemme, sad i deres lejligheder eller kolonihaver og foretog sig ikke noget. Grunden til at de ikke direkte blev nævnt i samtalen mellem den cyklende herre (som stod af) og den person, som kaldes Fuglekongen (Lorentz Lorentzen), er ikke dunkel, heller ikke helt klar. Måske trykkes den i baggrunden p.gr. af en vis fjendtlighed. Hjulman-Lorentzen var vant til at tale om „strejker“ og „arbejdere“, ikke om strejker og arbejdere. Der kom ikke mange arbejdere på vejen, de boede måske nede i den anden ende, eller på den anden side eller derovre. „Derovre“ var en slap vinkebevægelse med hånden. I en eller anden retning. Fremad eller tilbage. Vinke, vinke, vinke ud ad et lille vindue, over en skulder, mellem benene med hovedet nedad.

Men nu satte han sig op på cyklen, for nu kunne det være nok! Han gjorde alt det, han skulle: skubbede med foden for at få fart på, satte fødderne op på pedalerne, trådte rundt, førte hånden til kasketten, fandt balancen, accelererede og prøvede på at huske alt, hvad der var sket. Han huskede fuldkommen tydeligt Lorentz Lorentzen, der bøjede sig fremad med riven og begyndte at kradse mellem ukrudtet. Og mindet understregedes af, at han hen over grusets knastren mod dækket og lyden af sit eget åndedræt mellem tænderne kunne høre Fuglekongens rive! Det var fint, tænkte han, nu har jeg en elastik i nakken, der hægter mig på den sag, det dér bagude. Den kan strækkes langt. Måske kan den nå helt hen til hjørnet. Måske kan jeg slæbe den med ind gennem lågen, hen ad gangen, ind i gården, ned i kælderen, op ad trappen og helt ind i stuen. Hvis jeg så sætter mig i en stol og lader som ingenting, gør det ikke noget, at elastikken knækker, for så skal den først hen til hjørnet, gennem lågen, ind i gården og hele resten af vejen, før den smækker mig i nakken. Men han tænkte ikke sådan, for lyden af riven var allerede blevet til en lille lyd, der faldt helt sammen med larmen fra fuglene, en dampers tuden på Sundet, lyden af en fabriksfløjte på en fabrik, hvor de ikke strejkede, den svage duren fra en Tiger Moth dobbeltdækker med stjernemotor og træfuselage og det næsten uhørlige bump, som hans fælg frembragte mod kantstenen, fordi han ikke havde fået pumpet cyklen i flere dage.

Mens han forsvinder ned ad trappen, får denne mand fred. Men ikke ret længe.

Hvad sker der i kvarteret? (Læseprøve)

Klaus Rifbjerg

© Klaus Rifbjerg 1983

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-20702-6

© Klaus Rifbjerg & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk