Aage Brandt

Den drukner ej,
som hænges skal

(Læseprøve)

Gyldendal

Jeg bor i Havnsby, og jeg er bidt af en gal snushane. Om du vil kalde mig journalist eller detektiv eller begge dele, må du selv om, men jeg har i hvert fald opklaret en hel del forbrydelser af allerværste skuffe.

Jeg har ikke været alene om opklaringen, men fået hjælp af Madsen – skønt Madsen nok vil mene, at han har opklaret forbrydelserne med en smule hjælp fra min side. Men lad ham blive i troen. Det er trods alt Madsens arbejde at opklare forbrydelser.

Skulle man tro, at der kan ske bankrøveri i en lille fredelig by som Havnsby? Eller mord?

Det troede Madsen ikke, da han i sin tid fik nok af at være politimand inde i hovedstaden og søgte et fredeligt job som landbetjent i Havnsby, hvor han regnede med at skulle sidde og pusle med kørekortsfornyelser og pasudstedelser og så ellers lunte omkring i byen og se, om ungernes cykler var i orden.

Madsen er blevet klogere med tiden …

1

I Japan er det almindeligt, at fyre på min alder begår harakiri, når de ikke kan følge med i racet om topplaceringer i systemet.

Inde i hovedstaden bedøver de fleste unge mennesker sig i speed, hash, stesolid, heroin og sprut, fordi de ikke kan følge med tempoet.

Nede i Tyskland bæller de – så vidt jeg er orienteret – øl i lange baner. Og når de så er rigtig øllede og har glemt den fortravlede hverdag, giver de sig til at jodle.

Vi har hver sin måde at løse problemerne på. Jeg har bare endnu ikke besluttet mig til, hvordan jeg skal løse mine, som er følgende:

1. Tvangsskolegang som beslaglægger cirka ⅓ af min kostbare vågne tid.

2. Søvnen som beslaglægger ¼ af min kostbare totaltid og – ifølge mor – burde lærgge beslag på mindst ⅓. Derfor føler jeg mig groggy hele formiddagen, hvor jeg er i skole og ustandselig bliver vækket af kimende klokker og lærerens stemme: – Samuel! Sig mig, sidder du og sover?

3. Bedre er det ikke i frikvartererne, hvor Maria fra parallelklassen insisterer på, at vi skal gå rundt i skolegården med hinanden i hånden, fordi vi er kærester. Jeg skal helt undlade at komme ind på Rolfs, Bennys og Palles svedne grin og lumre bemærkninger. Det hører til småtingsafdelingen for en hærdet sjæl.

4. Lørdagsrengøringen hjemme sorterer under mig, mens min lillesøster Lilliane kun skal tørre støv af. Her kan vi godt tage en lille diskussion om kønsrollemønstret i det danske samfund, hvis der ellers er nogen, der tør stille op.

Og så er der alle de andre problemer, som jeg ikke orker at komme ind på – for eksempel hvilket tøj jeg skal have på til min konfirmation, og om jeg skal have en lyseblå, hvid eller sort salmebog. Lilliane mener, den skal være hvid, min mor, den skal være lyseblå eller sort, mens jeg ikke mener noget.

Tommy – som vel nærmest ligner en krydsning mellem en tyr og en rødhåret irlænder, men som faktisk er mors kæreste og opfører sig, som om han er Lillianes og min far – Tommy synes, en bunke pornoblade ville gavne mig mere end en salmebog.

Den letteste, hurtigste og mest elegante løsning på mine problemer ville uden tvivl være den japanske: Køkkenkniven i vommen og så et rask snit.

Der er også mere stil over harakiri end over langsom opløsning i stoffer og bajere. Jeg har aldrig været til de langsomme løsninger, og jeg har absolut sans for det stilfulde.

Det var i de baner, mine tanker cirklede rundt den eftermiddag, da Tommy sendte mig ned i Brugsen efter et par meter medister af den grove, et blomkålshoved og en stor flaske tomatketchup.

– Husk nu, du skal ikke have fars. Du skal have et par meter af mors den grove, grinede Tommy sjofelt. Den fyrer han af, hver gang vi skal have pølser. Man kan sige meget om Tommy, men han forstår sig i hvert fald på genbrug af platte vittigheder.

Netop som jeg kom ud af Brugsen – mens jeg overvejede, om man stikker kniven ind forneden og trækker den opad, eller om man stikker den ind i siden og hiver den tværsover, når man begår harakiri – blev jeg brat revet ud af mine tanker af … ja, af atmosfæren. Den dirrede, som den gør, brøkdelen af et sekund inden en katastrofe indtræffer. Luften stod på én gang stille og vibrerede. Lydene på torvet blev et øjeblik til en skinger, pibende støj – som en kimen i det indre øre – og holdt så helt op. Et kort, intenst øjeblik var der ingen lyd, ingen luft, og alt stod stille – selv de mange mennesker på torvet stivnede, og verden var, som når billedet fryses fast på en videokærm.

Så skete det:

Den store glasdør i sparekassen på den anden side af torvet røg op. En stor, plump fyr kom tumlende ud, snublende over sine gummistøvleklædte fødder, vaklede et par skridt og genvandt balancen. Han havde en rød elefanthue rullet ned over ansigtet. I den ene hånd holdt han en pistol, i den anden en plasticpose, som var godt og vel halvt fuld.

Fyren fortsatte et stykke hen ad fortovet, standsede ved en knallert, der stod lænet op ad en lygtepæl, stak pistolen i lommen og proppede plasticposen ind under den store, grønne parkacoat, satte sig overskrævs på knallerten, trampede på kickstarteren, satte i gang og forsvandt ned ad Torvegade mod havnen.

I samme øjeblik røg sparekassens glasdør op igen, og en lille tyndhåret mand i hvid skjorte og med slipset flagrende over skulderen kom farende ud, fægtede med armene og råbte:

– Stop røveren! Stop røveren!!

Torvet, som for få sekunder siden var som et frosset fjernsynsbillede, blev nu et kogende inferno. Folk råbte og skreg, pegede og gestikulerede og samlede sig i en stor, højtråbende flok foran sparekassen.

Så kom Madsen kørende i sin gamle spand af en Volvo fra sidste århundrede. Den grønne bil slog et faretruende slag med sin gumpetunge bagdel, da den svingede fra Algade ind på torvet, hvor den gav et par fæle drøn fra sig, før den bremsede hvinende op. Madsen møvede sig ud, prustende og rødhovedet, med politijakken skævt knappet.

Yard’en – det vil sige det hus, hvor Madsen, fru Madsen og deres schæferhund Goliat bor, og hvor Madsen har sit lille kontor – Yard’en ligger i Algade, mindre end 50 meter fra torvet, og Madsen kunne sikkert være nået hurtigere frem, hvis han havde ladet Volvoen stå og havde spadseret – men jeg har ham mistænkt for at gribe lejligheden til at ankomme til gerningsstedet som en anden strisser i en amerikansk tv-serie.

Madsen: Hovedpersonen i Havnsbys District Hill Street.

Det ligner ikke mig at blive grebet af panik, og når jeg foretager mig noget, skal der helst være stil over det.

Jeg skråede roligt over torvet til sparekassen, banede mig venligt, men bestemt vej gennem kødranden af ophidsede mennesker, skubbede glasdøren op og gik ind. Her var Madsen i gang med at forsøge at skrive ned, hvad det opskræmte personale råbte i munden på hinanden.

Madsen løftede hånden.

– Én ad gangen, én ad gangen. Jeg skal nok høre, hvad alle har at sige, men jeg ka’ sgutte høre, hvad I siger, når I råber i munden på hinanden.

Jeg prikkede Madsen på skulderen. Han vendte sit gråskæggede rødblissede hoved.

– Nå, ja, det ku’ jeg da sige mig selv. Hvor der sker noget, dukker snushanen op. Men jeg har ikke tid lige nu, Sam.

– Vist har du tid, Madsen, svarede jeg og hævede øjenbrynene en anelse bebrejdende, mens jeg ærgrede mig over, at der ikke var et spejl i nærheden, så jeg kunne se, hvordan en fyr med ro, overblik og stil så ud. – Vist har du tid til at høre, hvem røveren er.

Madsens buskede øjenbryn fes halvt op i panden, og hans halvbriller gled nedad på den blårøde næse, der røber hans svaghed for portvin.

– Hva’? måbede han.

– Jeg skal gerne gentage, at politiet nok bør give sig tid til at lytte til en, der ved, hvem røveren er, sagde jeg i det beherskede, overbærende tonefald, som kendetegner den, der har overblik over situationen.

Jeg bliver aldrig træt af Madsens udtryk, når jeg sætter ham mat.

2

Vi mennesker har det så forskelligt.

Nogle har det sådan, at de kan gå forbi en grøn elefant eller en syvbenet giraf på gaden uden at lægge mærke til noget særligt, og hvis man spurgte dem, om de havde oplevet noget usædvanligt i dagens løb, ville de svare:

– Næ, ikke noget specielt, bare den sædvanlige, daglige trummerum.

Andre – og her tænker jeg ikke mindst på Tommy derhjemme – andre ser og opfatter virkeligheden som et spejl af deres egne tanker. Og da Tommys tanker temmelig ensrettet handler om sex, ville hans udbytte af en spadseretur være summen af antallet af blottede kvindeben, bugnende kvinderøve og svulmende kvindebryster, og hvis han passerede en grøn elefant eller en syvbenet giraf, ville han såmænd også se noget sexet og sjofelt i det.

Men selv om Tommy er et stort, rødhåret, plat og småsjofelt brød, er han god nok. Bare en skam, at min mor skal være offer for hans beskidte tankegang – og temmelig pinligt at hun ser ud til at nyde det ganske uhæmmet.

Mor og Tommy kan prise sig lykkelige over, at de har et par overbærende og forstående børn som Lilliane og mig. Andre børn ville melde dem til kommunens sociale børnehjælpstjeneste for overdreven kærlighedsudfoldelse.

Selv har jeg en helt anden måde at opfatte tilværelsen på. Jeg lægger mærke til ting. Fotograferer situationer og personer på nethinden og arkiverer det hele i min hjernes arkiv. Jeg har blik for de små detaljer, som tilsyneladende er ubetydelige, men som kan være altafgørende, når det drejer sig om, hvad der i virkeligheden foregår omkring én.

En uvurderlig egenskab, når man skal opklare forbrydelser.

Måske har Madsen også engang i sine unge dage haft skærpede sanser og blik for detaljerne – men nu kører det hele i slowmotion for ham, og det ærgrer ham, når han må erkende, at jeg er et hestehoved foran ham.

– Nå, så du ved, hvem røveren er, Sam? sagde Madsen med slet skjult ærgrelse i stemmen. Han kan ikke fordrage, at nogen ved noget, han ikke selv ved. En svaghed som vel følger med jobbet som politibetjent, går jeg ud fra. – Hvordan kan du vide det, når fyren var hyllet ind i frakke og nedrullet elefanthue?

– Det skal jeg fortælle dig, Madsen. Men under fire øjne. Jeg nikkede mod bankens personale, som stod rundt om os, endnu befippede og chokerede efter den uhyggelige oplevelse – bortset fra frk. Mortensen der sad på sin stol ved kassen og lignede en, der netop har mødt Frankenstein.

– Så må du lige vente, til jeg har hørt, hvad der er foregået herinde, Sam. Madsen tog sin notesbog frem, fandt en forbidt kuglepen i brystlommen, suttede på spidsen og henvendte sig til frk. Mortensen ved kassen.

– Var det dig, der sad ved kassen, frøken Mortensen? Kan du prøve at fortælle, hvad der skete?

Der gik vel omkring tyve minutter, før politiet fra Holmsund ankom. Ikke mindre end tre politibiler og seks betjente trampede som en lille hær ind i sparekassen.

Politikommissær Herman Engberg – en lille, mørk mand med slikket hår og trimmet moustache – nikkede kort og afmålt til Madsen.

– Nå, Madsen, så overtager vi. Må vi høre lidt nærmere om omstændighederne?

Det var tydeligt, at Herman Engberg betragtede Madsen som en gammel, afdanket bondebetjent og sig selv som en uforlignelig opdager, og det var lige så tydeligt, at Madsen ikke kunne fordrage Engbergs overlegne og selvglade facon.

Madsen skulede olmt til betjentene fra Holmsund, stak så sin lille sorte notesbog i brystlommen, halede op i bukserne og sagde:

– Du kan selv forhøre dig lidt, Engberg. Og så kan du bagefter komme hen på Yard’en og høre min mening.

– Nu kan vi jo se, om vi får brug for din mening, Madsen, sagde Engberg med et lille spydigt smil om munden og fortsatte, henvendt til sparekassens personale:

– Jeg er politikommissær Engberg. Jeg leder opklaringen af røveriet og vil gerne have en forklaring fra alle ansatte i banken.

– Sparekassen, Engberg, afbrød Madsen. – Det er en sparekasse, ikke en bank.

– Vær venlig ikke at afbryde mig, Madsen. Engberg snøftede irriteret, strøg sig en gang over moustachen og fortsatte:

– Ingen får lov at forlade lokalet, før jeg har forhørt dem. Alle opgiver navn, fødselsdato og adresse til politiassistent Svendsen. Han nikkede til en af betjentene, som rettede sig op, rømmede sig og gav sig til at lede i lommerne efter sin notesbog. Engberg fortsatte:

– Jeg indretter midlertidigt forhørslokale i direktørens kontor. Hvem er bankdirektør?

– Sparekassedirektør, Engberg. En sparekasse har en sparekassedirektør, ikke en bankdirektør, sagde Madsen og fortsatte:

– Sparekassedirektør Svingholm er vist ikke til stede i øjeblikket, så vidt jeg kan se. Nå, men hvis du ellers vil vide noget, kan du kikke ind på Yard’en.

Madsen kastede et blik på mig, blinkede og gik hen mod døren.

Jeg fulgte efter.

Politikommissær Herman Engberg var lyslilla i hovedet, og hans moustache sitrede, da han med skinger stemme råbte:

– Hov; hov! Den dreng skal ingen steder, før jeg har snakket med ham. Han pegede på mig.

– Drengen dér hedder Sam, og han skal med mig hjem på Yard’en. Hvis du vil spørge ham om noget, må du komme derhen.

Madsen lagde en tung arm om min skulder og førte mig med ud ad glasdøren, gennem den forsamlede menneskemængde og puffede mig ind på forsædet af Volvoen.

– Så smutter vi lige hjem til mutter og får os en kop kaffe, mens du fortæller mig, hvad du ved, Sam, sagde Madsen og startede Volvoen. – Den slimede snog tror sgu, han er noget, tilføjede han mumlende.

– Kan du ikke lige køre forbi hjemme hos mig, sagde jeg. – Tommy venter på medisterpølsen. Han skal arbejde på aftenholdet i aften, så det går ikke, at maden bliver forsinket.

– Det er klart, Sam. Der er ikke noget så ødelæggende for tilværelsen som forsinket aftensmad.

Madsen kringlede Volvoen ned ad Torvegade, hen ad Skolegade, ind gennem Passagen til vores gård, hvor han blev holdende med motoren tændt, mens jeg smuttede op med medisteren.

Tommy havde sat en gryde kartofler over og dækket bordet ude i køkkenet.

Mor sad bøjet over symaskinen foran vinduet i stuen. En større bunke skjorter med et gyseligt mønsker i brækfarver lå på gulvet ved siden af sypladsen. Utroligt, hvad der kan sælges. Det måtte være et partiskjorter til et blindeinstitut.

Lilliane sad ved bordet med en åben hestebog foran sig. Alt, hvad hun interesserede sig for i øjeblikket, var heste og det tøj, jeg skulle have på, når jeg skulle konfirmeres om en måned – nærmere betegnet den 4. maj.

Jeg smed posen med medister, blomkål og ketchup på køkkenbordet.

– Jeg bliver lidt forsinket, meddelte jeg. – I kan bare spise. Jeg skal ned til Madsen. Der er sket et røveri henne i sparekassen.

Tommy vendte sig fra kartoflerne og sendte mig et sjofelt grin.

– Nå, så der er sket et røveri? Og Marilyn Monroe er måske genopstået? Og dronnning Margrethe er blevet bagerjomfru hos bager Holm? Og Sophia Loren er …

– Samuel! kaldte mor inde fra stuen. – Du bliver lige og spiser, før du styrter af sted igen.

– Nå, Sammy. Hvad hedder hun? fortsatte Tommy. – Er hun et godt skår? Smut du bare, inden en eller anden dum stodder snupper hende. Jeg lægger et stykke medister til dig i køleskabet.

Lilliane løftede hovedet fra hestebogen.

– De har fået sådan nogle smarte blå vindjakker med hvide ærmer henne i Frands’ Herretøj. Sådan en skulle du tage at vælge til andendagsjakke, Sammy.

– Kan I have det! sagde jeg og smuttede.

Man vælger ikke selv sin familie. Havde det været tilfældet, ville den have set helt anderledes ud.

Den drukner ej, som hænges skal (Læseprøve)

Aage Brandt

© Aage Brandt 1991

Bykort: Keld Petersen

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-20917-4

© Aage Brandt & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk