Peter Øvig Knudsen

Min generation

(Læseprøve)

Gyldendal

Døden er
ikke at elske og alt er som det plejer

Mig og generationen

Engang var en generation et slægtled. Ifølge den græske historiker Herodots definition gik der således tre generationer på et århundrede. Det var dengang, sønnerne stadig gik i fædrenes fodspor, og tiderne kun forandrede sig langsomt. I dag er generationsskiftene hurtigere, og forsøg på at sætte tal og navn på de enkelte generationer kan aldrig blive andet end subjektive konstruktioner – selv kan jeg føle mig tættere knyttet til en firsårig forfatterinde eller en femårig ven end til mange af mine jævnaldrende. Alligevel har det under arbejdet med denne bog vist sig at give mening for mig at tænke på mig selv som del af en generation.

Afsøgningen af en mulig generationsidentitet startede for fire år siden. I løbet af sommeren 1993 opsøgte jeg de mennesker, som jeg femten år tidligere havde gået i klasse med på Rundhøjskolen ved Århus, for at undersøge, hvordan et tilfældigt udsnit af jævnaldrende havde valgt at leve, nu da de netop havde passeret de tredive år. Senere opsøgte jeg på samme måde nogle af mine nuværende og tidligere venner for at trænge dybere i generationsværdierne med udgangspunkt i den for mig særligt værdifulde relation ‘venskabet’. I år har jeg fortsat undersøgelsen ved at udspørge en række mennesker, født samme år som jeg selv og derfor netop fyldt 35, om deres forhold til de tidligere generationer, til magt, karriere og lykke, nu hvor vi er på midten af vores livsbane. Under den sidste del af arbejdet har jeg desuden fundet det naturligt at tage ‘Historien om Frank’ med, også for at minde om, at ikke alle generationsfæller overlevede mødet med den danske virkelighed.

Naturligvis kan en generation ikke begrænses til en enkelt eller nogle få årgange, og jeg har her i bogen valgt at definere min generation som den første efter 68-generationen – og 68’erne som dem, der blev født i fyrrerne og starten af halvtredserne. Kun en brøkdel af denne generation tog aktivt del i ungdomsoprøret, men de blev voksne, uddannede sig og stiftede familie under stærk påvirkning af oprørstankerne.

Min generation er parcelhusgenerationen. Generationens storebrødre og storesøstre begyndte at komme til verden fra midt i halvtredserne, og som jeg beskriver i bogens første kapitel, var vi børn, mens den materielle velfærdseksplosion i tresserne gav hundredetusinder af små kernefamilier råd til eget hus, bil og hårde hvidevarer. Min generation ebbede ud mod slutningen af tresserne, da 68’erne begyndte at føde en ny generation, som er vokset op med helt andre bolig- og livsformer end min.

Da vi kom i skole, mødte min generation de nye strømninger hos de unge lærere. Men mens medlemmerne af 68-generationen i deres inderste stadig var dybt forankret i opvækstens og forældrenes borgerlige tankegang og de institutioner og autoriteter, som 68-avantgardens oprør var vendt imod, var min generation den første, som voksede op efter autoriteternes sammenbrud. I vores tidlige ungdom troede nogle af os, at der endnu fandtes en sammenhængende verdensforklaring, den marxistiske, men efterhånden gik det op for os, at den utopi blot var den foregående generations forgæves forsøg på at holde orden i kaos. Senere har nogle af os også haft lærerige erfaringer med samme generations nyspirituelle bevægelser, der med rødder i hippietiden endnu engang søgte at ordne eksistensens kaos i enkle – og derfor løgnagtige – tankesystemer og modeller.

Min generation er den, som med en vis foragt er blevet kaldt nå-generationen af den foregående, og som selv har kaldt sig en ironisk Generation X. Men måske er det mere præcist at tale om en generation af skeptiske og søgende individualister. Som jeg sidst i bogen forsøger at vise, har vi gennemskuet en stribe af eksistentielle løgne og selvbedrag hos de tidligere generationer, hvilket har tvunget os til langsommeligt og med en veludviklet kritisk sans at sortere i de eksisterende livsmodeller i vores søgen efter en ny autenticitet.

Min generation er nu, som den første efter både Guds, det borgerlige samfunds og de marxistiske utopiers død, langt om længe blevet voksen. Vi har været lang tid om at finde vores ben, for vi har måttet indse, at de kollektive verdensbilleder er brudt sammen, og at vi kun har os selv at stole på.

Det var ved firsernes begyndelse, at jeg selv begyndte at genkende nogle stemmer, som talte i et nyt sprog om verden: Ved indgangen til årtiet dukkede Lars Hug op i forgrunden for Kliché med blinkende neonrør i indkøbsvognene på scenen på Viby Amtsgymnasium, nogle år senere åbnede Hugs City Slang mine ører for Søren Ulrik Thomsens poesi, på bagsiden af en morgenavis dukkede Carsten Jensens tekster op, og en dag stod jeg fortumlet ved Domkirken i Århus efter i Royal Cinema at have oplevet Lars von Triers billeder i Forbrydelsens Element. De drenge er et par af storebrødrene i min generation.

Senere har jeg på vidt forskellig vis mødt generationsfæller som Jens Arentzen, Nikoline Werdelin, Thomas Boberg, Lars Movin, Morten Bohr, Ole Bornedal, Martin Østergaard, Iselin Hermann, Klaus Lynggaard, Trine Michelsen, Christian Bundegaard, Kim Fupz Aakeson, Mads Nørgaard, Peter Peter, Nanna Simonsen, Peter Ravn, Naja Marie Aidt, Michael Kvium, Henrik Nordbrandt (nå nej, han er ældre), Isabella Miehe-Renard, Gordon Inc., Marina Cecilie Roné, Christian Yde Frostholm, T. S. Høeg, Ane Hejlskov Larsen, Jette Kofoed, Erik Valeur, Nikolaj Cederholm, Knud Odde, Ole Stenum, Jytte Borberg (nå nej, hun er firs), Nanna Kalinka Bjerke, Peter Hesseldahl, Morten Lindberg, Ina Kjøgx Pedersen, Jes Brinch, Morten Søndergaard, Frank Jensen, Kari Vidø, Stig Stasig, Anne Dorte Michelsen, Peter Aalbæk, Mette Ellegaard, Henrik Sartou, Per Morten Abrahamsen, Christian Lemmerz, Hanne Bartholin, Peter Høeg, Poul Rasmussen, Astrid Saalbach, Erik Kjær Larsen, Charlotte Sejer Pedersen og mange, mange flere. Tak til dem alle og til venner og klassekammerater for inspiration, kritik og hjerteblod.

Denne bog intenderer ikke at kunne tale med én stemme på vegne af alle de individer, som udgør min generation. Den lader blot nogle få, jævnaldrende stemmer fortælle stumper af deres historie i det håb at kunne bidrage til forståelsen af vores lille stykke af den store historie – men måske først og fremmest for at jeg selv kan blive klogere på min egen.

København, august 1997
Peter Øvig Knudsen

Historier fra Guldbjergvej

Det var dengang, Søren hængte sig i pæretræet, at det gik op for mig, at jeg ikke var den eneste, som havde haft det mærkeligt på Guldbjergvej.

Søren var tolv, da han slog sig selv ihjel. Jeg var på det tidspunkt netop flyttet hjemmefra og har aldrig fået nogen forklaring på hans motiver. Jeg husker ham som en almindelig, måske lidt vild dreng i det gule parcelhus skråt over for mit barndomshjem i Holme. Moderen var skolelærer, så vidt jeg husker, faderen chef et sted i den offentlige administration.

Søren havde planlagt det hele på forhånd, skaffet sig et reb og gemt det på sit værelse. En sommernat stod han op, tog sin krigsuniform på og kravlede ud gennem vinduet med rebet under armen. Næste morgen vågnede familien til synet af sønnen hængende livløs i pæretræet, iført camouflagetøj og gasmaske.

Jeg var seks år, da min familie – far, mor, lillesøster og jeg – flyttede ned i parcelhuset for enden af Guldbjergvej. Indtil da havde vi boet et par hundrede meter derfra i en tre-et-halvt værelses lejlighed i ‘de gule blokke’ på Holmevej. Oven over min familie boede min jævnaldrende fætter og kusine, og Mogens og jeg var altid sammen. Ved siden af ejendommen lå en stor græsplæne med to enorme kastanietræer, hvor vi spillede fodbold, og hvor en af de store drenge tålmodigt, men forgæves, forsøgte at lære mig ikke at lukke øjnene, når jeg skulle heade til bolden. Bag blokkene lå den gamle, forladte bindingsværksgård i et vildnis af gamle frugtbuske, vilde stauder og meterhøjt græs. Vi måtte ikke gå derind, hvad alle naturligvis gjorde alligevel, bortset fra mig. Af en eller anden grund turde jeg som den eneste ikke vove mig over grænsen til det forbudte land, og når Mogens og kammeraterne drønede ind i det vilde, blev jeg stående udenfor og så længselsfuldt efter dem.

Vores nye hus var det trettende og sidste på Guldbjergvej. Det var ikke særlig stort, men lignede de fleste af de andre huse i Holme, og i garagen holdt fars Opel Kadet. På langs gennem huset løb en mørk gang med døre ind til de øvrige rum – køkkenet med spisehjørne, transistorradio og Solgryn i skabet, et badeværelse med grøn sanitet og fuldautomatisk vaskemaskine, far og mors soveværelse med dobbelt briks og indbyggede skabe, de to børneværelser og stuen med panoramaruder og glasdør til terrassen.

Stuen skilte sig heller ikke ud fra dem hjemme hos kammeraterne. I den ene ende sofaarrangementet med mørkt kakkelbord og to rødbrune læderlænestole på drejefod, langs væggen et reolsystem med kongeligt porcelæn, bøger, B&O stereoanlæg og fars store samling af jazzplader. I den anden ende spisebord med udtræk og skænk, den arvede rok i sortmalet træ og ved vinduerne mors sybord med den grå drejetelefon og Arne Jacobsens svanestol i blåt betræk. Her kunne man sidde og drømmekigge ud over haven, græsplænen med æbletræerne, stauder og stedsegrønt langs hækken og bagest en lille køkkenhave med gulerødder og kartofler, jordbær og et par gamle stikkelsbærbuske, som naboens dreng krøb under hækken og stjal fra.

Under møblementet bredte et hvidgråt, uldent gulvtæppe sig fra væg til væg, og i flere år, indtil det blev udskiftet med et nyt, var der henne ved sybordet en stribe afbleget lyserøde pletter til minde om en katastrofal dag i familiens historie. Jeg var kommet til at spilde rød sodavand på tæppet, og mens mor skældte ud, og jeg fik en lussing, kæmpede far på alle fire med kartoffelmel og rensemidler.

Min farmor og bedstefar boede på Næsbyvej nogle få veje fra Guldbjergvej, og hver fredag efter skoletid var jeg sammen med fætter Mogens, kusine og lillesøster til ‘farmordag’. Vi spiste sukkermadder, byggede huler i kælderen, tog på opdagelsesrejse i bedstefars uendelige have, og til aften serverede farmor spaghetti med ketchup og røde pølser og noget andet til bedstefar, som sad for enden af bordet.

Bedstefar kunne fortælle, hvordan han allerede som tiårig blev sendt ud at passe får et sted langt væk på den vestjyske hede. Senere kom han i købmandslære og byggede som ganske ung egen forretning i en lille, midtjysk landsby. Da konkurrencen fra Brugsen i nabobyen blev for hård, og min far og hans storebror ikke kunne komme i realen ude på landet, flyttede familien til huset på Næsbyvej.

Efter handelsskoleeksamen tog min far sammen med bedstefar op på Århus Amtssygehus for at søge elevplads til far. Siden var jeg stolt, hver gang han avancerede – fra kontorassistent over fuldmægtig, ekspeditionssekretær og kontorchef til direktør for sygehusets fjorten hundrede ansatte. Det krævede hårdt arbejde, forstod jeg, og oftest sad far ved spisebordet for enden af stuen, fordybet i uforståelige papirer, ringbind og tidsskrifter.

Når vi var inde i byen, kunne min mor udpege det værtshus i Skolegade, hvor hendes far havde haft barbersalon. Men faderen døde, allerede da hun var pige, og den lille halvandet værelses i Langelandsgade, hvor min bedste stadig boede, blev fordelt med storesøster sovende i stuen og min mor og bedste i udtrækssengen i den anden stue. Min mor har fortalt, hvordan hendes mor, ensom og udmattet efter en lang dags trappevask og rengøring i nabolaget, græd i sengen om natten, når hun troede, datteren sov.

Mor drillede af og til far med, at hun fik højere karakterer end ham til både real- og handelsskoleeksamen, men hun droppede sin karriere på Århus Rådhus, da jeg blev født, for at kunne gå hjemme ligesom kammeraternes mødre. Senere fik hun halvdagsjob som sekretær, først på fars sygehus, siden på den skole, hvor jeg og min søster gik. Men hun var altid i køkkenet om morgenen, når vi skulle af sted, og hun var der også til at smøre madder med leverpostej og chokoladepålæg, når vi kom hjem fra skole om eftermiddagen.

Dengang vidste jeg ikke, at der skete mærkelige ting i nogle af de andre huse på Guldbjergvej, men ved en enkelt lejlighed, en søndag, hvor alle på vejen var hjemme, skete noget uventet. Pludselig kom manden i huset over for vores løbende op ad indkørslen med sin kone efter sig, og konen havde en stegepande i hånden, løftet til slag. Parret fortsatte op ad vejen, mens nabobørn og voksne gloede målløst, indtil de begge forsvandt om hjørnet til Holme Møllevej. Jeg havde nok en fornemmelse af, at manden brugte mere tid på Holme Kro, end naboerne fandt passende, men ellers fattede jeg ingenting. Parret må være fortsat hen ad Holmevej og ned ad Ryslingevej, for nogle minutter senere kom de løbende fra den modsatte ende af Guldbjergvej og forsvandt igen ned ad indkørslen.

Til gengæld vidste jeg, at noget var anderledes i min egen familie. Min mor havde flere gange været indlagt på ‘Risskov’, som man i Århus kalder det psykiatriske hospital nord for byen. ‘Nu kommer Den Blå Bil og henter dig’, drillede vi hinanden, når vi hørte en ambulance, og Den Blå Bil kørte den ulykkelige ud til de andre sindssyge på Risskov.

Min klassekammerat på vejen, Kim, ville ikke tro på, at min mor havde været på Risskov, og jeg trak ham med ud i bryggerset, hvor min mor stod oppe på bordet og hængte vasketøj til tørre. ‘Er det ikke rigtigt, at du har været på Risskov?’ spurgte jeg mor, og hun stak hovedet frem mellem håndklæderne og bekræftede. I en form for triumf fulgte jeg en imponeret Kim tilbage til mit værelse.

En eftermiddag, mor og jeg gik op ad Guldbjergvej, forklarede hun mig, at ‘endogen depression’ var en lidelse på linje med røde hunde eller et brækket ben, men at det var bedre at få en af de rigtige sygdomme, fordi de nemmere blev accepteret af andre mennesker. Alligevel forstod jeg aldrig rigtigt, hvad det var for en sygdom, som fik min mor til at hulke bag den lukkede soveværelsesdør. Blot forstod jeg nok til at blive bange, når hun blev for længe og var alt for stille ude på badeværelset, hvor medicinskabet hang.

Jeg begyndte i første klasse, samtidig med at vi flyttede til Guldbjergvej i 1968. Rundhøjskolen var en helt ny, grå betonkolods, der var vokset frem af markerne langs med Holmevej i løbet af min tidligste barndom, samtidig med byggeriet af de nye, gule blokke med rødt tag i Rundhøjallé og det overdækkede butikscenter Rundhøj Super. En af vores lærere prøvede at overbevise os om, at arkitekter fra hele verden kom rejsende for at se denne pryd af et moderne skolebyggeri, men vi børn lod os ikke overbevise om det skønne ved al den rå og grå beton. Skolegården var en asfaltørken med lys i runde glaskupler, som snart blev smadret af bolde og sten.

Også mange af lærerne var nye, og vores klasselærer, hr. Hermansen, kom lige fra seminariet med fuldskæg, brun fløjlsjakke og guitar. En stor del af danskundervisningen gik således ikke med staving og læsning, men med Hermansen siddende på katederet, mens vi sang os gennem den danske sangskat til hans guitarakkompagnement.

Fra starten af første klasse blev jeg til mit store held anbragt ved siden af Charlotte, som havde boet i naboopgangen i de gule blokke. Vores barnevogne havde tit stået ved siden af hinanden nede i gården, og vi legede vores første sandkasselege sammen. I timerne turde jeg ikke sige en lyd, og al kommunikation til de fremmede mennesker omkring mig gik gennem Charlotte. Hvis jeg skulle tisse midt i en time og absolut ikke kunne vente, hviskede jeg det til Charlotte, som rakte hånden op og spurgte, om Peter måtte gå i gården.

Tiden efter skole gik med at spille rundbold med nabobørnene ude på vejen eller med at læse. Først var det Anders And, senere krigsblade og Gru. Særligt indtryk gjorde en tegneserie om Cæsars liv, hvor den unge Cæsar føler sig svag og anderledes, men styrker sin krop ved at kaste sig i den stride flod og studerer for at blive klogere end de andre. Snart opdagede jeg også biblioteket og bøgernes univers. I den verden havde jeg et helt andet mod: Jeg var chef for hemmelige organisationer, eller jeg var detektiven, der afslørede forbryderne og blev hyldet af de andre, og jeg vidste, at jeg var bestemt for vigtige opgaver.

Jeg råspiste hele børne- og ungdomsafdelingens værker fra en ende af, og al min første viden om det modsatte køn – det første kys, kærestebrevene, håndens søgen mod et blødt bryst og alt det, der hørte med af smugrygning og druk – blev erhvervet gennem bøgerne. Til klassefesterne, når de andre dansede til Slade og Sweet i musiklokalet med dæmpet belysning, foretrak jeg at sidde på lærerværelset, diskutere med Hermansen og regnelærerinden, og måske få lov at nippe til deres urtesnaps.

Jeg elskede skoleopgaverne, at sætte bogstaver sammen til ord, der dannede mening, og at se regneopgaverne gå op, så lærerinden anbragte sine små klistermærker, et firkløver eller et dannebrogsflag, som særlige udmærkelser på de kvadrerede sider.

Men jeg var også bange, og jeg vidste ikke hvorfor. I timerne kunne den sære smerte, som ikke var fysisk, vokse til en stor, dunkende knude inden i mig. Vores kristendomslærerinde, fru Pedersen, var en gråhåret og streng dame, der dog udstrålede en vis varme, når det ind i mellem lykkedes hende at fange vores interesse med historierne om Jesus og Guds store kærlighed. I hendes timer sad gråden helt oppe i halsen på mig, og jeg fantaserede om at opsøge hende efter timen og lade den få frit løb. Men jeg var sikker på, hun straks ville spørge ‘hvorfor?’, og fik aldrig taget mig sammen til nogen betroelse.

Hjemme sad jeg i svanestolen ved sybordet, med ryggen til far og mor i lænestolene foran fjernsynet, og prøvede forgæves at skære mig i foden gennem strømperne på den skarpe kant nederst på standerlampen for at kunne få lov til at græde uden at skulle komme med forklaringer.

En dag i skolegården fik jeg endelig en god grund. Sammen med Kim og et par stykker mere fra klassen smed jeg sten efter en stor og lidt enfoldig dreng fra en af klasserne over os. Pludselig fik han fat i mig, og snart lå jeg på asfalten med ham ovenpå. Slagene haglede ned over mig, indtil en gårdvagt kom til og fik ham trukket væk. Jeg græd og græd og græd, selv om det forlængst var holdt op med at gøre ondt, hele min krop hulkede smerten ud, mens et par lærere uden resultat ledte efter skader, brækkede lemmer eller blodudtrædninger. Jeg blev ved med at hulke hele næste time på gangen uden for min klasse, mens lærerne undrede sig og til sidst besluttede at sende mig hjem til mor. Både hendes og lærernes harme rettede sig mod den store dreng, der havde tævet den lille, stilfærdige Peter, drengen fik reprimander og brev med hjem, mens jeg bevarede min hemmelighed.

Min bedste ven på Guldbjergvej var Kim. Vi gik i klasse sammen, og Kim boede kun tre huse længere henne ad gaden i en lav, hvid bungalow sammen med sine forældre, en lillesøster og ikke mindst storebroderen Tom, der var tidligt ude med det meste. Det var hos Tom, jeg første gang så et Weekend Sex, hørte Hendrix og lugtede røgen fra en hashpibe. Kims far var en stor, mørk mand med sort overskæg og temperament, salgschef hos Volvo, moderen en lys og forsigtig kvinde, der tog elever i klaverspil.

Kim selv var en mager knægt med krøllet t-shirt, strithår og en bred flab, han var livlig, udadvendt, kvik i replikken og blev af lærerne beskyldt for at være provokerende. Men vi havde et mødested: Vi slæbte begge det maksimalt tilladte antal bøger hjem fra biblioteket og slugte dem i rekordfart.

Kim fik mig med på ting, jeg ikke før havde gjort. Det begyndte med det gamle trick fra en af drengebøgerne – en tegnebog på fortovet med en snor bundet i og trukket ind under hækken, så de to drenge kunne hive den væk, netop som en begærlig voksen bøjede sig ned efter byttet. Senere bandt vi trækkinesere rundt om dørhåndtagene og ringede på eller arrangerede med rigelig brug af ketchup fra mors køleskab fingerede slagsmål og knivstikkerier på hjørnet ved Holme Møllevej. Når bilerne standsede med hvinende bremser, flaksede de to drenge allerede boblende af fryd ned ad Guldbjergvej og i sikkerhed i en af haverne.

En af mine yndlingsbøger var mors og fars eksemplar af ‘Skik og Brug’, og ikke mindst Bo Bojesens illustrationer lærte mig meget om livets spilleregler: Man siger altid noget pænt om omgangskredsens nyanskaffelser, men er det nye maleri en rædsel – som den brølende hjort over sofaen på tegningen – kan man passende udtrykke, at ‘den fylder sin plads godt ud.’ I Skik og Brug fandtes også en liste over alle titlerne i det militære hierarki, og det fascinerede Kim og mig dybt.

Med os selv placeret øverst på ranglisten lykkedes det os med Kims talegaver og mit talent for at ordne og organisere at få Holmehæren op at stå. Møderne fandt sted i baglokalet til klassekammeraten Stigs mors frisørsalon, og til gengæld blev Stig tildelt tredjehøjeste rang i hærens kommandorækkefølge. Vi holdt parader, øvelsesslagsmål, uddannede elitetropper – alt sammen uden generalstabens fysiske medvirken – og diskuterede i en uendelighed kampstrategien ved det kommende slag mod Carstenbanden, der huserede i det nye Rundhøjbyggeri, men som vi dog aldrig mødte i åbent slag. Til gengæld lykkedes det faktisk i en periode at afkræve op mod tredivefyrre soldater et månedligt medlemsgebyr på halvtreds øre, indtil især et par af pigerne gennemskuede fidusen, og desertationerne satte ind. Hæren smuldrede, og jeg lå søvnløs om natten.

Pengene fra Holmehæren fik Kim og jeg dog snart investeret i et nyt projekt, igen med mig selv topplaceret som ‘ansvarshavende og administrerende chefredaktør’ for Holmebladet.

I skolen var dansk stil hurtigt blevet mit foretrukne fag. Her kunne jeg indflette en smule af mine egne, inderste tanker, suppleret med alt det, jeg læste i bøgerne – og lærerne returnerede med tocifrede karakterer og begejstrede udbrud med rød skrift nederst på stilens sidste side. Ikke mindst gjorde det indtryk på mig, da jeg engang havde skrevet en stil om, hvordan vi alle skjuler vores virkelige jeg bag roller og facader, og afleveret den til vores nye klasselærer, der var en frygtindgydende stor og militaristisk indstillet mand med en fritid som tambourmajor i Hjemmeværnet. Den særlige ros, jeg fik ved den lejlighed, fortalte mig til min undren, at måske også denne store, stærke mand var en anden indeni.

Med Holmebladet fik jeg endnu mere frit afløb for min skrivelyst. Kim blev udnævnt til ‘salgschef’, ligesom sin far, og fungerede med sit tegnetalent også som bladets illustrator. Desuden slog vi os sammen med to andre klassekammerater: John, der trods en yderposition i klassen havde visse evner, vi kunne bruge – ligesom sin far, møbelgrossisten med kvarterets største villa, havde han et særligt handelstalent, og snart havde han med titel af ‘annoncechef’ tegnet annoncer til bladet fra Combi Marked, Holme Blomster og Jensens Renserier, ligesom han havde langt større held end os andre med at sælge bladet for halvtreds øre foran Brugsen på Holme Møllevej. Franck, klassens rødhårede spirrevip, var med sin ordenssans et naturligt valg som ‘layoutchef’, og han holdt med stor pertentlighed styr på de spritstencils i sort, blå, rød og grøn, hvorpå han med langsom formskrift indførte Kims og mine manuskripter i tospaltet format.

Redaktionsmøderne blev også holdt hos Franck. Det indebar flere fordele: Francks familie var tilflyttere fra Nakskov og boede i det nye Rundhøjbyggeri, og hans forældre var anderledes end vores. De var yngre, om ikke andet så af sind, og en ny tid blev indvarslet med moderens bryster uden BH under den lilla t-shirt. Over forældrenes udtræksseng hang en plakat med en serie fotos af to par fødder i forskellige stillinger under en dyne, og pludselig var det ikke helt utænkeligt, at der foregik et sexliv blandt nogle af de voksne. Francks far havde endog Ugens Rapport liggende i skrivebordsskuffen, og de blev studeret grundigt, officielt dog kun for at finde sensationelt notestof til bladet. Af og til kunne vi også låne faderens pibe og pulse på Francks skibsbriks, uden at moderen greb ind. Til gengæld fik jeg en overhaling af hende, fordi jeg som bladets chefredaktør mente mig berettiget til en langt større del af bladets indtægter end layoutchefen.

I starten digtede Kim og jeg selv artiklerne til bladet, men de var aldrig helt uden hold i virkeligheden. Vi kunne for eksempel brænde to matchboxbiler af på vejen uden for Kims hus, hvorefter næste nummers solotophistorie var velbegrundet: ‘Stor bilbrand på Guldbjergvej’. Eller vi kolporterede børneverdenens rygter om, at gerningsmændene til et indbrud i iskiosken havde smurt flødeboller ud over en hel græsplæne.

Efterhånden fik jeg dog større og mere seriøse ambitioner med bladet. Med hjælp fra Rundhøjskolens milde viceinspektør fik vi trykt vores blad på skolens spritduplikator, og han viste bladet til nogle medlemmer af skolenævnet. Her sad blandt andet en Ekstrabladsjournalist, der snart – og i mange år fremover – skulle blive mit store idol. Ambro så straks de ti-elleve-årige drenges journalistiske talenter, og med hans hjælp skiftede bladet navn til Hurtigbladet og blev konkurrent til den gamle skoleinspektørs meget lidt kontroversielle, officielle publikation Rundhøjbladet. En lørdag eftermiddag hver måned sad vi på Ekstra Bladets Jyllandsredaktion tæt ved Rådhuspladsen inde i Århus, spiste grillkyllinger og pommes fritter på skolens regning, mens Ambro så tipslørdag og hjalp os med at vinkle historierne i bedste formiddagsavisstil.

Snart blev vi næsten hver måned citeret i Århus Stiftstidende og Jyllandsposten for rapkæftede artikler vendt mod betonarkitekturen og skoleinspektørens forhadte morgensang. Skoleinspektøren rasede, og jeg opnåede endda det ridderslag, at min mor, som var sekretær på skolen, blev kaldt ind på inspektørens kontor og opfordret til at standse mine aktiviteter. Jeg følte mig som en af de heltemodige drenge i barndommens bøger.

Med den voksende seriøsitet mistede Kim interessen for bladproduktion, og vi begyndte at glide fra hinanden. Sammen med Stig, Martin og et par af klassens nye drenge, som var flyttet ind i Rundhøjkvarteret, viede han sin interesse til vigtigere ting i livet – smøger, bajere, fester, piger og hvad natten ellers bød på.

Jelshøj uden for byen var et af de fristeder, hvor de første møder med det andet køn kunne finde sted. Ti minutters cykeltur på den anden side af Holmes gamle bymidte med kroen, købmanden og kirken, forbi de gamle gårde og op ad den bugtede landevej gennem marker og bakker nåede vi forpustede til Østjyllands højeste punkt. En lille, kvadratisk sten på toppen af gravhøjen markerede højden i meter over havet, og der var en ikke ringe stolthed forbundet med bevidstheden om, at det var vores by, der havde det højeste punkt. Fra Jelshøj kunne man se langt hen over kirken og de firkantede parcelhuskvarterer, hvor vi boede. Til den ene side nåede blikket videre ud over Viby med det ny indkøbscenter og ind til selve Århus med domkirkespiret i midten. Til den anden side skød ‘skruetrækkeren’, den lokale tv-sendemast, op ved siden af Marselisborgskovene og bagved dem glimtede Århusbugten. På klare dage kunne vi ane Samsø som en diset stribe ude i horisonten.

En sommerdag, hvor en flok fra klassen var taget til Jelshøj, udlovede jeg en dusør på en krone, hvis Kim, Stig og Martin turde vise pikken frem for pigerne. De tre drenge lå for foden af højen og gned på de slappe pikke for at få dem til at se ud af lidt mere, mens pigerne fnisende stod lidt derfra.

Efterhånden fik jeg en fornemmelse af, at de andres seksuelle lege var alvorligere end som så, og med mine øjne så det ud som om, Kim med sin pågåenhed og hurtige replik havde succes på det felt. Efterhånden forsvandt han helt ind i en anden verden, skræmmende og fascinerende, men lukket for mig. En del af de aktiviteter, som jeg kun havde et tåget billede af, foregik i en lejlighed ved siden af Francks, beboet af en sær mand med klumpfod, som aldrig gik på arbejde. Her kom Kim og et par af drengene fra klassen plus en hel flok andre rødder fra kvarteret, hvor også en ungdomspension var åbnet.

På en måde kunne jeg mærke, at Kim og jeg bevarede respekten for hinanden, selv om vi nu tilhørte hver sin fløj i klassen – jeg gik sammen med de pæne drenge, han sammen med rødderne. Jeg kunne sagtens, ligesom nogle af de andre fra den pæne fløj, være blevet udsat for drillerier og mobning som duksedreng, men jeg oplevede i hvert fald én gang, at Kim stoppede de andre i opløbet med en erklæring om, at ‘Peter er god nok.’ Jeg på min side vidste, at Kim kunne have klaret sig lige så godt som jeg i skolen. Hans voksende problemer med lærerne skyldtes ikke manglende intelligens, tværtimod fornemmede jeg, hvordan et eller andet ved hans person provokerede de voksne til at slå særlig hårdt ned på hans udskejelser. Kim var god til engelsk, på grund af storebroderen og hans rockplader, og talte et betydeligt mere levende sprog end vores engelsklærerinde. Hun kom lige fra seminariet, stammende og rødhåret, Kim elskede at udfordre hende, og hun straffede ham med grotesk dårlige karakterer.

Andre af de nye, unge lærerinder forstyrrede vores koncentration med bryster og brystvorter under tynd, indisk bomuld. En dag blev min mor ydmyget af en af dem. Vores unge tysklærerinde forklarede grinende, at ordet ‘nylonstrømpe’, som optrådte i en tysk tekst, dækkede over en beklædningsgenstand, som ingen kvinder nu til dags kunne finde på at benytte. Jeg vidste, at min mor tog dem på hver morgen, men sagde ingenting.

I Combi Marked, hvor jeg arbejdede som bud, studerede jeg kvindekroppen i sidste uges Rapport i skjul i kælderen mellem papkasser og tomme flasker, og historierne på de grå sider fortalte mig, at en af de hjemmegående husmødre på ruten måske en dag ville lade housecoat’en glide villigt til side, når jeg kom med købmandsvarerne. Hjemme dukkede sex op i fjernsynet, og intet var mere pinligt, end da Dødens Triumf gik over skærmen med nøgne kvinder indsmurt i mudder. Jeg havde som sædvanligt lagt mig med et par puder under hovedet på gulvet ved siden af de røde lænestole og mærkede nu med alle sanser i alarmberedskab den spændte stemning i stuen, min fars interesse, min mors vagtsomhed. Stiv som en pind lå jeg uden at trække vejret og bad til, at min krop ikke ville afsløre mig.

Sex var ikke noget, vi talte om i min familie, og jeg så aldrig nogen tegn på, at mine forældre var sammen på den måde. Da min tante, tolv-tretten år efter at have fået min fætter og kusine, pludselig igen blev gravid, viste det sig, at min fuldt udvoksede søster ikke vidste, hvordan det var gået til. Vi sad ved aftensmaden i køkkenet, og mine forældre undrede sig over, at tanten ville have børn ‘i den alder’. Min søster replicerede forarget, at det jo ikke var noget, man selv bestemte, og langsomt gik det op for os andre, at om end hun ikke længere troede på storken, forestillede hun sig graviditet som en slags spontant opstået tilstand eller infektion.

En dag, jeg lå på min plads foran fjernsynet med mor i lænestolen ved siden af, begyndte hun pludselig for første gang at vise interesse for mit forhold til det andet køn. Rødmende skjulte jeg mit ansigt under puderne, mens hun spurgte, om der ikke var en af pigerne i klassen, som jeg syntes særlig godt om. ‘Nej,’ stønnede jeg nede fra mit skjul, ‘overhovedet ikke’. Men hun helmede ikke og gennemgik nu én for én alle klassens piger, mens jeg anstrengte mig til det yderste, for at mine nejlyde bag puden skulle have præcis samme tone.

På bagsædet af bussen hjem fra en lejrskoletur havde det vist sig, at de andre drenge i klassen fordelte deres interesse mellem de to Susanne’r – den lille, mørkhårede med de små, spidse bryster under blusen og den højere, mere barmfagre blonde – men lige fra de små klasser holdt jeg fast i min interesse for Vibeke.

Vibeke var naboens datter, den mellemste af tre livlige børn, hendes far var tømrer og havde, efter hvad historien ville vide, været min mors første kæreste, inden hun som femtenårig mødte min far under et kastanietræ en regnvejrsdag på minigolfbanen i Tivoli Friheden. Vibeke var lille og tæt som jeg selv, mørk med stærke overarme, og i en del år havde vi meget fornøjelse af at slås og drille hinanden. På en eller anden måde havde jeg fornemmet, at Vibeke interesserede sig mere for min sidekammerat Finn end for mig, og en aften delte jeg derfor ud af min viden om, at Finn var forelsket i en af Susannerne. Vi sad på hendes værelse, hun tog imod de nye oplysninger med løftet pande, og pludselig var hun overmåde interesseret i, at hun og jeg skulle være kærester – i al hemmelighed, naturligvis. Desværre var det så hemmeligt, at vi allerede næste dag opførte os, som om intet var hændt.

Klassekammeraterne begyndte til gengæld at have kærester helt åbenlyst. Selv min nye ven, Mos fra parallelklassen, som jeg hver søndag foretog lange, filosoferende vandringer gennem Marselisborgskovene med, levede fredag og lørdag et ombejlet liv som rockmusiker sammen med et par af rødderne fra ungdomspensionen. Til en alene-hjemme-fest hos den mørke Susanne, hvor hele klassen og derfor også de pæne drenge var inviteret med, gik det for alvor op for mig, hvor erfarne de andre var, da det meste af selskabet endte nøgne i husets lille swimmingpool. Jeg var sikker på, at jeg var den eneste, der ikke havde prøvet dét, ligesom jeg ikke røg og drak, ikke kørte knallert, ikke gjorde noget af det, som alle de andre nu nød i fulde drag.

I stedet begyndte jeg som den eneste i min klasse, ja vel den eneste dreng i Holme, at interessere mig for politik. I Svend Wernströms ungdomsromaner fik den revolutionære drengehelt, der bekæmpede bolighajer eller autoritære skoleinspektører, næsten altid pigen som gevinst ved bogens slutning. Og efter at have læst alt i bibliotekets børne- og ungdomsafdeling var jeg også begyndt at søge mod voksenafdelingen, og bekendtskabet med Finn Søeborg, Panduro og Rifbjerg havde givet mig nye billeder af livet i de andre parcelhuse, set udefra og gengivet af en voksen. Der fandtes altså mennesker uden for Holme, som tænkte, talte og skrev om sex og ulykkelighed, uden at deres verden brød sammen – tværtimod blev deres bøger udgivet og læst.

Noget af det bedste, jeg vidste, var at være på indkøbstur med mor. En dag, vi gik sammen ned ad Frederiksgade inde i Århus, så jeg på en mur en gul plakat med en tekst, der sagde ‘nej til imperialismen’. Jeg spurgte min mor, hvad imperialisme betød, men hun kunne ikke svare tilfredsstillende, og i stedet forhørte jeg mig på biblioteket. Med hjem fik jeg en bog af Bente Hansen om kapitalisme og kommunisme, og her fik jeg sat nye navne på min længsel efter en verden, hvor alle var glade og hjalp hinanden i et stort fællesskab uden undertrykkelse og ensomhed.

Over min skibsbriks på værelset hængte jeg en stor plakat med et træsnit af en bedstefaderlig Karl Marx med stort fuldskæg, og jeg skrev efter mere materiale fra kommunisterne. Min farmor fik et meget forbløffet ansigt, da hendes fjortenårige barnebarn afleverede en løbeseddel, underskrevet Danmarks Kommunistiske Parti, som argumenterede mod moms på madvarer – jeg vidste jo, at hun og bedstefar ikke havde for meget at rutte med. Jeg begyndte sammen med min søster at abonnere på Information, og i niende klasse, før jeg havde så meget som kysset en pige, skrev jeg min første kronik til Århus Stiftstidende, et glødende angreb på atomkraften. Samme aften blev jeg ringet op af en ingeniør fra Elsam, der efter en times samtale indrømmede, at han havde været sikker på at kunne afsløre mig som dæknavn for en voksen OOA-aktivist.

Mos var heller ikke særlig interesseret i mine politiske løbesedler, han foretrak Dylans tekster, men omkring den ny, politiske rockmusik kunne vores interesser mødes. Som femtenårige tog vi Kalundborgfærgen, cyklede tværs over Sjælland og slog vores lille, grønne telt op på Dyrskuepladsen ved Roskilde. Her gik mennesker nøgne rundt mellem hinanden, drak sig fulde, dansede, kyssede og omfavnede hinanden på måder, jeg aldrig havde set i Holme, og en nat bag rytmeteltet røg vi for første gang noget mærkelig tobak sammen med en flok grinende hippiekollektivister.

Efter den sommerferie startede jeg på gymnasiet, fuld af nye anelser, og den anden verden begyndte endelig at åbne sig for mig med dens fester, øl, hash, piger, kys og bløde bryster.

Det er en regndiset majdag 1997. Jeg forlader mit barndomshjem i det trettende hus på Guldbjergvej, går forbi haven, hvor en dreng hængte sig i pæretræet, forbi det hus, hvor min bedste ven boede, og drejer op ad Holme Møllevej.

Posthuset er lukket, vinduerne muret til. Her sad engang postdamen med de bedrøvede øjne. Min mor havde sagt til mig og min søster, at vi skulle være søde ved damen på posthuset, for hun havde set sin egen søn blive dræbt: Hun stod på den ene side af gaden ved et busstoppested, faderen og sønnen på den anden, da drengen pludselig opdagede hende og løb ud foran en bil. I hendes øjne så jeg sorgen, men en anden end min egen, for hendes havde en forklaring og var tilladt.

Jensens Renserier ligger der stadig, og grillbaren, hvor min far nogle gange hentede grillkyllinger og pommes fritter. Men iskiosken er væk, biblioteket lukket, Combi Marked spist af en bank, Brugsen muret til, ligesom købmanden på hjørnet ved kirken. Bageren er blevet damefrisør, og kroen til bodega med pizzeria, stole i rustfrit stål og blomstrede gardiner.

Et par mørke kvinder med slør slentrer forbi med deres børn. Jeg drejer ind over kirkegården, hvor min farmor og bedstefar ligger begravet under samme sten. Over for kirken er den store nyskabelse sket – et Føtex marked med parkeringspladser lige ved døren. Jeg går ind gennem de automatiske skydedøre for at købe vin til mit besøg hos Kim samme aften og bliver mødt med en tung, sød lugt af parfumeret the. På lange stålstativer hænger blødt bomuldstøj i alle kulører, så følger legetøj, Porker Svin og plasticdrueklaser. Jeg føler mig anderledes og opsigtsvækkende i mit sorte tøj og læder blandt alle de bløde, neonfarvede fritidssæt og skynder mig ud med min flaske.

Jeg vil finde vejen til Jelshøj. De to gamle gårde, som før dannede grænsen til de åbne landskaber, er nu indrettet til rideskoler for døtrene i de uendelige rækker af parcelhuse, der er skudt op af markerne ud mod Jelshøj. Røde og gule række- og klyngehuse, tætlavt byggeri i faste moduler med sirlig forhave og carport. Det er ude i det kvarter – og i kvarterer ligesom det, der er skudt op i en ny ring rundt om Århus’ gamle forstæder – at mange af mine klassekammerater viser sig at bo.

Det er umuligt at finde den gamle vej, og i stedet krydser jeg op mellem parcelhusene i retning mod Jelshøj. En far cykler forbi med sin søn på stangen, og jeg overvejer, hvor meget der i dag er skjult og hemmeligt her – om de voksne ser, hvordan deres børn og elever i virkeligheden har det.

Jeg farer vild i de rektangulære parcelhusvejnet, hvor engang en enkelt vej bugtede sig gennem bakker og marker, og føler mig pludselig trist. Ikke bare fordi alt er forandret, men fordi jeg savner et sted at føle mig hjemme, som nogle af klassekammeraterne måske gør i husene her. Jeg fortryder ikke, at jeg er rejst væk, for et sted som dette kunne jeg aldrig leve. Men vi er nogle stykker, som er blevet hjemløse, spændt op mellem vores skepsis mod de kendte livsformer og en voldsom længsel efter et andet liv, end det vi kommer fra.

Jeg er lige ved at opgive, vende om og gå tilbage, men krydser så ud over en mark for at forsøge at finde en vej til Jelshøj.

NOTER

Bogens motto er to linjer fra Søren Ulrik Thomsens digt Ikke Døden i debutsamlingen ‘City Slang’ fra 1981.

Historier fra Guldbjergvej

Historier om bedstefar og samtaler med far og Ambro findes i min og Martin Østergaards ‘Sønner – Jagten på fædrene’ (1995).

Denne bog er skrevet på Panasonic skrivemaskine og Winner pc, årgang 1987, under musikalsk indflydelse af Jimi Hendrix, Beck, Sort Sol, U2, Foo Fighters, Lou Reed, Marianne Faithfull, Massive Attack, Kliche, R.E.M., Van Morrison, Eels, Nick Cave, Blur, Police, Alanis Morisette, Bach, Lars Hug, David Bowie, The The, Doors, Prince, Radioheads, Daniel Lanois, Mos, Tricky, Gasolin, Sinead O’Connor, Primal Scream, C. V. Jørgensen og Bob Dylan.

Min generation (Læseprøve)

Peter Øvig Knudsen

© Peter Øvig Knudsen 1997

Forside: Frk. Madsen med maleri af Knud Odde

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-20965-5

© Peter Øvig Knudsen & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk