Thøger Birkeland

Jomfrubanden

(Læseprøve)

Gyldendal

1

– Hr. overtjener! Betty krængede sig med en lad, aristokratisk afslappet skulderrulning fri af minkpelsen og lod den duve ned mellem stolen og vinduet. – Hr. overtjener! Vi har faktisk ret så travlt. Skal nå et vigtigt forretningsmøde om små tre kvarter.

Der var pakket med frokostgæster i Rydkøbings Torvecafé. Mest rødblissede mænd mellem 30 og 50 i habit, hvid skjorte og slips, hvis nedhængningskurver afslørede bodegabuler i diverse grader.

Den unge plyssede tjener var alene om betjeningen og piskede frem og tilbage mellem køkkenlemmen, bardisken og bordene med sildeanretninger, pariserbøffer, friturestegte camemberter med tyttebær, brændevin og luksusøller.

– Et øjeblik, frue! stønnede han. – Desværre er min makker pludselig blevet syg, så …

Henne ved lemmen stak han det meste af overkroppen ud i køkkenet, greb den nærmeste karklud og tørrede sig hurtigt over sin svedige pande.

Betty, Fie og Malene havde slået sig ned ved hjørnebordet til højre for døren. Det var stedets mest upopulære bord, fordi det ustandselig trak fra døren, hvor folk med minutters mellemrum stak bylden ind for at spejde efter eventuelle ledige pladser med et blik, der lod ane, at de ville dø af hunger, hvis de ikke fik i det mindste Torvecafeens miniplatte, inden der var gået bare en halv time. Egentlig gav bordet kun nødtørftig plads til to, men det var lykkedes Malene at kile en stol ind i hjørnet. Derfra kunne hun ved at linde lidt på det rustrøde velourgardin, der stank af gammel tobaksos, holde øje med, hvad der foregik på torvet.

Betty rettede med sine smalle hvide hænder med de lange skinnende perlemorsnegle på faldene i sin platinblonde paryk, skønt den sad perfekt. Hun tændte en cigaret, pustede røgen fra sig med spids, rød mund, rankede ryggen, skød brysterne frem og studerede det fedtede spisekort.

Betty var en velholdt dame på 52 og mor til Sofie – kaldet Fie – på 33. Malene var 14 og eneste barn af Fie.

Fie var i en moderne grånistret vatskuldret herrejakke, grå skjorte, sort læderslips og sorte flannelsbukser. Dertil en kommunefarvet paryk med passende fald ved ører og nakke. Nå, ja – og så et lille tæt studset overskæg af smokingklassen.

Malenes meget lyse hår var kortklippet. I plasticposen fra Brugsen ved sine fødder havde hun dog en punkerparyk med irgrøn top og gulerodsfarvede flanker sammen med en lille handy beauty-box med pensler og et skønsomt udvalg af kulører. Lige nu gav hun den med det blege, hulkindede det-eneben-i-graven-og-det-andet-på-en-bananskal-look. Hvidlilla skygger over kinderne, en lidt mørkere lilla på øjenlågene, sorte markeringer med eyelineren og næsten samme nuance på de smalle læber som på øjenlågene.

Skønt der var varmt i den røgfyldte café, hvor repræsentationscigarerne glødede allerede efter sherrysildene og den første dobbeltsnaps, var hun nødt til at beholde den hvide kaninpjækkert på. Den skjulte delvis den pinkfarvede joggingdragt – Kappa – i forbifarten flået af stativet foran Strøgmagasinet og halet på i porten ind til cafeens gård. Hun tænkte på, om hun skulle gnubbe de hvide skindstøvler af under bordet, men opgav det ved tanken om, at der kunne blive tale om hurtig udrykning.

Betty skoddede cigaretten i martini-askebægeret og søgte at fange tjenerens øjne.

– Skal vi ikke gå igen? hviskede Fie. – Det her varer for længe. Den lille dulle, som passede Pelsshoppen i frokostpausen, må have opdaget, at minken er væk.

– Slap af, lille Fie! Betty lo kort og viftede hul i tobakstågerne. – Hun er såmænd endnu chokeret over sporene efter Malenes maveonde på det lysegrå gulvtæppe, og voksdamen i vinduet kan hun ikke se, uden hun går ud på gaden. Så vidt jeg husker, har du endnu en plamage i beredskab, Malene.

Malene sendte sin mormor et blegt smil og nappede lidt i kaninpjækkertens venstre lomme.

– Hvorfor skulle du også absolut have den mink nu? hvislede Fie. – Det er jo snart sommer, og den skriger langt væk i det her provinshul. Havde det så endda været hjemme i Århus …

– Du ved udmærket, jeg altid har ønsket mig en mink, affejede Betty. – Og havde din kære far – den idiot – ikke ofret alle skillingerne på hestestutteriet, da vi ved et mirakel vandt næsten en million i tipning, havde jeg fået den på en – eh – skal vi sige mere regulær måde.

Betty lo stille:

– Jeg ved ikke, hvad der går af dig i dag, Fie. Vi bliver ikke genkendt. Malene har puttet punkeren i brugsposen, du er hendes fyr, og jeg ser næsten – jeg sagde næsten – ud som Marilyn Monroe. Men ret lige på dit overskæg, min ven, det sidder en smule skævt! Tak! Og så kan du i øvrigt checke toiletfaciliteterne. Så vidt jeg kunne skønne, da vi var inde i gården bagved, skulle det være muligt at komme den vej ud.

Fie rejste sig og slentrede med den ene hånd i lommen ud gennem døren, der førte til gangen med toiletterne.

Betty rystede på hovedet:

– Hun er ikke rigtig i form i dag. Det skulle ikke undre mig, hun vader lige ind på dametoilettet.

Så var den unge tjener ved deres bord.

– Er Deres hønsesalat spiselig? spurgte Betty med nakken tilbage og tydelig nasal overklassestemme.

– Byens bedste, frue! Tjeneren bukkede og en sveddråbe dryppede ned fra hans pande, hvor små bumser lynede rødt.

– Har De Chateau de Fidus Blanc? Betty udtalte fidus – fidy.

– Desværre frue, men jeg kan anbefale husets hvidvin.

– Den er vel sød som sukkervand? Betty fik en skeptisk fure mellem de veltrimmede, smalle bryn.

– Halvtør! gryntede tjeneren.

Det gibbede i ham, og han dryppede en gang til, da en rusten røst bagest i lokalet bralrede:

– Hvor fa’en bliver de tre elefanter af, Gogge?

– Okay, nikkede Betty, – okay, hr. overtjener, vi tager tre stykker med hønsesalat og en flaske af husets halvsøde hvidvin.

– S’gerne, frue!

Maden og vinen var på bordet, da Fie kom tilbage.

Malene havde netop haft gardinet til side og set en hvid politibil køre forbi.

– Det lyner i hovedgaden, hviskede hun ned i hønsesalaten.

Betty løftede skuldrene, tøvede med gaffelen foran den allerede åbnede mund og lo stille mod sin datter og sit barnebarn. Så stuvede hun den lille bid ind mellem de røde læber, ventede et sekund med tygningen og sagde:

– Salaten kunne være bedre. Lad os smage på vinen!

Hun løftede sit glas mod de to andre:

– En let frokost oven på dagens første indsats og polisen tæt på – hvad andet kan vel få adrenalinet til at sprinkle!

De skålede og spiste i tavshed.

Malene var ved at føle sig træt af deres flintren rundt de sidste dage, men tæt på mormor var det, som om en del af hendes eget jeg lå i dvale. Der var ligesom et psykisk magnetfelt rundt om Betty. Det kunne være ganske snævert, og det kunne vide sig ud. Lige nu var det tæt, og man var værgeløs.

Fie måtte efter hver mundfuld duppe overskægget forsigtigt. Hun havde fået den tvangstanke, at det kunne gå løs, netop som en bid salat passerede forbi, så hun kom til at sluge det. Skidtet kløede også. Måske var hun ved at blive allergisk over for mastiks.

Betty sad med små fine smilevifter ud fra øjenkrogene. Gudhjælpemig om hun ikke sidder igen og smånynner, tænkte Fie. Hvorfor nynner hun altid, når politiet er tæt på? spurgte Malene sig selv.

Da Betty efter at have nedsvælget den sidste bid, tørrede sig med servietten, nikkede hun mod Fie og Malene:

– Op med humøret, piger! Solen skinner. Foråret er på vej. Skål!

De klinkede, og Betty bøjede sig ind over bordet:

– Malene, du ved, vi har ikke en brik at undvære, men også for princippets skyld, så – øh …

– Okay, Betty, mumlede Malene ned i den sidste klat hønsesalat, – jeg er klar, når du giver tegn, men jeg sparer plamagen denne gang. Det er den sidste, vi har.

– Fint, mit søde barn! Betty godtede sig forventningsfuldt. – Jeg stoler på dig.

– Fie, nynnede hun lidt efter, – du begiver dig til jernbanestationen, tager vores kufferter i opbevaringsboksen og stiller dig ud ved fortovskanten foran stationen. Ræk mig lige den store lærredspose, du har i dit net!

Under bordet lykkedes det Betty at få stuvet minken ned i posen og puffe den over til Fie. Hun drak det sidste af vinen, spillede med tungespidsen mellem læberne og rullede lystent med skuldrene:

– Vi må vist se at komme videre. Der sidder en glinsende grosserer et stykke henne og laver sovekammerøjne til mig. Stik bare af, Fie! Jeg regner med at få organiseret en vogn her ude på torvet. Udvalget ser rimeligt ud.

Fie drog af med sine poser. Fra vinduet så Betty og Malene hende blive borte i mylderet bag pølsevognen i torvets modsatte hjørne.

Betty samlede sine og Malenes pakkenelliker sammen. Den unge tjener var ved at skænke snaps ved det fjerneste bord. Betty tog en Berlinger op af en af poserne, bredte den ud og lod som om hun studerede lederen, der just denne dag handlede om, at det frie initiativ snart ville vise sig at være Danmarks frelse.

Skjult af avisen fik Malene sminkeboksen frem og gav sine kinder et så tilpas strejf af det grønblege, at hun kom til at ligne et akut maveonde.

Idet Betty igen stak avisen i posen, lød der en syg gurglen fra Malene. Hun rejste sig, holdt venstre hånd for munden, krummede sig sammen og vaklede hen mod døren ud til gangen med toiletterne.

– Jamen, barn dog! skingrede Betty, rejste sig, greb poserne og fulgte efter Malene.

Lige foran døren til gangen skete det. Med en voldsom hosterallen knækkede Malene helt sammen, og en betragtelig del af hønsesalaten havnede på det rødblomstrede gulvtæppe.

Tjeneren kom stormende hen mod dem.

– Min datter er syg, jamrede Betty. – Hønsesalaten må have været dårlig.

Sveden silede ned ad tjenerens kinder, han slog kejtet ud med armene, mumlede – satans – og stak så hovedet ind gennem serveringslemmen:

– Ulla, stik mig lige en køkkenrulle! Nej, ikke et stykke. Hele lortet!

Imens baksede Betty dødssyge Malene ud mod toiletterne.

Så snart døren var smækket bag dem, smuttede de ud i gården. Der satte de i løb, strøg ud af porten og var kort efter i dækning bag pølsevognen i torvets modsatte side.

– Jeg gør det altså aldrig mere, mormor, gispede Malene. – Det er så ulækkert.

– Nej, nej, min pige. Betty var også stakåndet. – Vi finder på noget andet næste gang. Men tjen mig i at lade være med at kalde mig mormor! Jeg føler mig så gammel så.

Betty fik halet sin cottoncoat med hætte op af en af poserne og trak i den med en lille kuldskær rysten. Idet hun slog hætten op, fjernede hun den platinblonde paryk og lod den smutte ned i coatens rummelige inderlomme. Malene fulgte hende med øjnene og kunne ikke lade være med at smile anerkendende. Betty var rap på nallerne. Måske havde hun lært det på markedspladserne i sine unge dage.

Her ved frokosttid havde pølsemanden åbent til to sider. Den ene vendte mod Torvecafeen. Den anden mod kirken.

Betty sagde til Malene, at hun ville slå et slag ind mellem de mange parkerede biler for at se, om der ikke skulle være en eller anden hjerneblæst gyllespreder fra Rydkøbings omegn, der havde ladet nøglen blive siddende i sin bil, men hun blev alligevel stående.

Solen havde sat sig et øjeblik på præstegårdens ene skorsten. Betty kneb øjnene sammen mod den:

– Det er sgu ikke lige sagen at dappe rundt og bryde ind i biler i det projektørlys. Jeg hader skarpt lys. Alting bliver meget sværere.

I samme øjeblik skød en gammel – under månedgammelt indtørret pløre – hvid Volvo Amazon frem bag pølsevognen, så køleren og venstre fordør var synlig.

Pustende og stønnende fik en kraftig mand i grønne, mogede gummistøvler, grønne lige så mogede arbejdsbukser, islandsk sweater, slidt skindvest og en beget kasket hængende ned over venstre øre bakset sig ud, mens han råbte.

– Olsen! Fem ristede med snav og syltetøj, brød og hakkede rå løg!

Fliserne gav sig, da han trampede forbi Betty og Malene uden så meget som at skæve til dem. Der stod en hørm af stald efter ham.

Betty lukkede øjnene, bøjede hovedet bagud og snusede ind.

– Heste, sagde hun henført, – heste!

Malene puffede let til sin mormor, som var hun bange for, hun ville begynde at vrinske:

– Osen er for fed til kun at være heste, Betty, der er både ko og gris i den, tror jeg. Men kig lige en gang! Han lod nøglen sidde i sin gamle rustspand.

Betty kom omgående til sig selv:

– Hold øje med fyren, Malene! Når han går i gang med pølse nummer to, er der afgang.

Betty stillede sig så nær bilens venstre fordør hun kunne uden at trække sig fri af dækningen bag pølsevognen. Malene havde et øje rundt om hjørnet. Den store vejrbidte mand fik netop serveret de to første pølser med tilbehør. Den ene proppede han i munden på én gang.

– Nå, Gallop-Karl, du er sgu da vist sulten i dag. En anden kunde holdt en pause i pølsefortæringen.

Gallop-Karl stuvede brød ind og gumlede med spændte bulekinder og øjnene himmelvendte af kulinarisk salighed.

– Ikke fået en krumme siden klokken fem i morges, brummede han kortåndet. – Har hentet en gammel traver i Charlottenlund.

Så røg pølse nummer to ind, og alle muskler i hans kødfulde ansigt var igen fuldt beskæftiget med tyggeprocessen, så kasketten, der lignede en krydsning mellem en brændt pandekage og en indtørret kokasse, vippede op og ned.

Malene trak sig hen mod Betty, som åbnede Amazonens venstre fordør, satte sig ind og vinkede ad Malene. Hun strøg foran vognen, stoppede i et sæt, åbnede munden på vid gab og holdt sin venstre hånd op for den.

– Så sæt dig dog ind! hvæsede Betty.

Malene tumlede ind på højre forsæde. En hørm af stald havde nær taget vejret fra hende.

– Betty, for fanden …

Betty drejede tændingsnøglen, og motoren satte i gang. Hun fandt førstegearet og gav gas. Den gamle tunge vogn satte af med et olmt drøn, der ledte tanken hen på en overanstrengt slæbebåd. Betty skød tværs over fortovet, hvor en ung mor netop nåede at trække sin barnevogn til sig, og buldrede ned ad gaden, der førte mod jernbanestationen.

– Betty, for fanden, gentog Malene. – Vi har en hestetransporter bagefter.

Betty kastede et hurtigt blik i bakspejlet:

– Der kan du se, min søde pige, så var det altså heste, han lugtede af. Okay, vi piller den af, når vi kommer uden for byen.

Malene var omgående ude af vognen, da de holdt foran stationen. Fie fik hurtigt kylet de to store kufferter ind på bagsædet og fulgte selv efter.

Så buldrede de af sted igen.

Fie rømmede sig et par gange og skævede ud ad bagruden:

– Nå, lille mor, det her køretøj kunne du ikke stå for. Vi når ikke fem kilometer uden for byen med den anhænger efter os.

– Vi så den ikke, før vi var startet, sagde Betty og holdt for rødt ved et kryds, hvor et skilt med Nærby 42 pegede mod højre. – Nu triller vi langt ud på bøhlandet, og så piller vi hestefidusen af. Måske ville det også være en god ide at få spulet kareten.

Fie lod sig glide ned i sædet ved siden af kufferterne, så hendes nakke kom til at hvile mod ryglænets overkant.

– Pille hestetransporteren af, siger du. Har du undersøgt, om der er nogen hest i?

– Gud, ja, udbrød Malene og stak sin albue i siden på Betty, så hun af bare forskrækkelse kom til at dytte med hornet, der lød, som om det havde en uhelbredelig katar, – gud, ja, ham Gallop-Karl, vi lånte vognen af – pølsemanden kaldte ham Gallop-Karl – han snøvlede noget om, at han havde været i Charlottenlund og hente en traver.

Betty virrede med hovedet og lo:

– Hvor er vi dog heldige, piger! Måske kan vi få fornøjelse af hesten, når vi når frem til Villa Gardinia. Den ligger jo ret øde, ikke?

Fie gabte:

– Hvad tror du tilsynsmanden siger, hvis vi stiller med en hest! Jeg ved godt, du elsker hestefimsen, mor, men kan du alligevel ikke skrue forruden en smule ned!

Jomfrubanden (Læseprøve)

Thøger Birkeland

Forside: Kjeld Brandt

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-21394-2

© Thøger Birkeland & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk