Værs’go’: En læseprøve

Her får du en læseprøve. Læs i bogen og om bogen ved at klikke rundt. Vi håber, uddraget giver dig et indtryk af bogen, så du får lyst til at læse mere.

Du kan også læse lidt om forfatteren her i læseprøven.

Rigtig god læselyst!

Venlig hilsen
Gyldendal Business

Om Rodskud

Lokale fællesskaber kan løse komplekse problemer som klima, social arv og sundhed. I Rodskud kan man læse om en lang række eksempler på, at borgere, foreninger, virksomheder og kommuner samarbejder på kryds og tværs for at løse komplekse samfundsproblemer som fx at forebygge sundhed, bryde den sociale arv, forbedre klimaet eller at få flere tilflyttere til en ellers hensygnende landsdel.

Løsningerne er flyttet ud af rådhusene – og især ud af centraladministrationen. Forfatterne fremhæver, at og hvordan de bedste kommuner evner at give plads til borgernes handlekraft og sætte sig i spidsen for forandringerne.

Johannes Lundsfryd, Vibe Klarup og Jacob Bundsgaard argumenterer for, at vi får brug for politikere, der kan sætte retning og identificere, hvilke enkeltsager som kan skaleres op, og som især kan udvikle eller understøtte de lokale løsninger på længere sigt – med perspektiv til hele landet.

Johannes Lundsfryd,
Jacob Bundsgaard og Vibe Klarup

Rodskud

Venligboere, nærvarme og trivselstanter
hvordan lokale fællesskaber genskaber velfærden

(Læseprøve)

Gyldendal Business

Forord

Rodskud i de moderne
pionerkommuner

Som borgere, politikere og foreningsaktive er vi optagede af, hvordan vi gør Danmark bedre. Akkurat som de fleste danskere er det. Vi vil måske ikke ligefrem redde Danmark, men på helt afgørende stræk arbejde for at skabe et endnu bedre samfund.

Vi er behørigt stolte af de løsninger, vores forfædre har skabt. Vi erkender fuldt ud den suveræne løsningsmodel, som velfærdsstaten blev for vores bedsteforældre og forældre. Og vi ved, at mange af de grundlæggende strukturer, de forhandlede på plads, er vigtige for, at vi og vores børn generelt har gode livsvilkår.

Men vi erkender, som mange andre med os, at velfærdsstaten har brug for nye idéer og inspiration for at løfte sig til et nyt niveau. Det interessante ved udviklingen af velfærden handler hverken om for få nattevagter, lange skoledage eller topskat, som man ellers kan forledes til at tro, hvis man følger den nationale debat. Det er noget langt mere radikalt, som er i gang: Borgere, foreninger, virksomheder og de fremmeste kommuner har opgivet Christiansborg, taget sagen i egen hånd og skaber lokale forandringer her og nu. Forandringerne går hen over hovedet på landets lovgivere og medier, fordi forandringerne handler om andet og mere end politisk spil, ny lovgivning, detailregulering eller økonomiske incitamenter. Det handler i stedet om at skabe et bedre liv for de danskere, der bor i byen, opgangen eller lokalsamfundet.

Helt centralt i forandringerne står de fremmeste kommuner – dem, vi i bogen her kalder „de moderne pionerkommuner“ – og de borgere, der bor der. Pionerkommune lyder hverken catchy eller kækt, men de løsninger, der i disse år vokser frem overalt i landet, har noget vigtigt at byde på. Heri findes måske svaret på, hvorfor den radikale omlægning af velfærden finder sted under radaren: Forandringsagenterne er mere optagede af at opnå resultater end af politisk drilleri, skarpe markeringer og symbolpolitik.

De moderne pionerkommuner har i aktivt samspil med civilsamfundet kastet sig ind i arbejdet med at finde konkrete løsninger på komplekse problemer som klima, integration, social arv, udkant, økonomisk vækst, sundhed og velfærd. Det sker i en erkendelse af, at det forkromede nationale svar på problemerne ganske enkelt ikke findes. Der er behov for at tænke radikalt nyt – og vejen til nybrud sker i et gigantisk eksperimentarium, hvor nye løsninger udvikles og afprøves hver eneste dag.

Pionerkommunerne henter inspiration og næring fra civilsamfundet og borgernes enorme engagement, der ligeledes er under forandring. Tusinder af borgere mobiliserer hinanden om hverdagspolitiske sager båret af stærk social indignation, lyst og vilje til at gøre en positiv forskel. Fællesskaber er på vej tilbage. Dannelsesidealet for symbiosen af lokale initiativer er ambitionen om at skabe gode samfund. Det er fint nok at stræbe efter økonomisk vækst, men livet kræver mere næring end kolde kontanter.

Heldigvis er der inspiration at hente i praksis. Hundredvis af nye rodskud bryder frem af den danske muld. Civilsamfund og kommuner tager livtag med de reelle problemer der, hvor folk bor. Og de moderne pionerkommuner understøtter, igangsætter eller trækker sig endog lidt tilbage, så der bliver plads til den engagerede samfundsborger.

Men de nye rodskud møder også modstand. Blandt nogle medarbejdere og i den traditionelle del af Foreningsdanmark findes forbehold over for de nye typer engagement. Ændringerne udfordrer det fagprofessionelle og det foreningsdemokrati, som den danske velfærdsstat i høj grad bygger på. Engagementet udfordrer hævdvundne fagpolitiske sandheder om, hvilken rolle den offentlige sektor skal spille i danskernes velfærd. Mobiliseringen af borgere om vigtige sager sker ofte uden om de traditionelle organisationer. Både hos fagbevægelse og i de frivillige organisationer er medlemstallene for nedadgående.

Det traditionelle Styringsdanmark er heller ikke gearet til at tage det nye ind. Overalt oplever vi en metaltræthed, når komplekse problemer konstant forsøges løst i formater, strukturer og processer, der ikke har ændret sig i takt med samfundsudviklingen: stadig nogenlunde samme styringsfilosofi, udvalgsstruktur, samme opbygning af mødedagsordener og samme politiske proces. Det politiske lederskab i stat og kommune synes at have spærret sig selv inde i rum, som ingen andre længere befinder sig i. Og konsekvensen er til at få øje på: De politiske partier lider fortsat, politikerleden er skyhøj, og borgere søger i stigende grad væk fra de partier, der skabte og påtager sig ansvaret for den nuværende samfundsmodel.

Der findes altid en let løsning på et svært problem. Den virker bare aldrig. Den lette løsning er at tænke kortsigtet og give andre skylden. Populismen er vel lige nu de vestlige demokratiers største udfordring. Tillidskrisen er stor, og vi ser fremkomsten af politikere, der bruger demokratiet til at introducere løsninger, som ikke går demokratiets ærinde, men i stedet fremmer konflikt, og som udnytter skellene mellem mennesker i stedet for at prøve at løse deres problemer. Vi ser det i Rusland, i USA og i Europa. Demotiverede og fremmedgjorte borgere vælger demagogen og de populistiske løsninger.

Alternativet til populismen er politisk lederskab. Der er brug for, at politikere tænker sig ud af rollen som enevældige beslutningstagere og forbinder sig med borgeres og virksomheders kompetencer og ressourcer. Stat og kommuner må holde op med per automatik at overtage problemløsningen, og politikere må i stedet opdage og finde de steder, hvor nye løsninger kan gro frem.

Vores påstand er, at succesfulde politikere er dem, som forstår at igangsætte processer, der forbinder politikerne med borgere, foreninger og virksomheder, og lokalt skaber fællesskaber om løsningerne.

Med denne bog vil vi vise, hvordan der netop i disse år er aktivitet i et kæmpe laboratorium, der forsøger at løse nogle af velfærdssamfundets komplekse problemer. Her udfordrer og opfinder lokalpolitikere og borgere sammen nye måder at løse problemer på. Arbejdsdelingen mellem stat, marked og civilsamfund genforhandles. Ikke uden konflikt og problemer, men med muligheden for at transformere velfærdsstaten baseret på forestillinger om gode liv levet i gode samfund.

Rundt om i Danmark er stedet, hvor vi bor, rammen om vidt forskellige forestillinger om, hvad et godt liv er. Moderne politik handler om at bakke borgere op, forme politik ud fra en grundlæggende tillid og tiltro til, at borgere er kompetente aktører med løsninger og ressourcer til at udleve deres version af det gode liv. Naturligvis under hensyn til, at andre også kan udleve deres livsdrømme, og at vi har et fælles ansvar for, at hver enkelt borger har reelle muligheder for selv at nå egne mål.

Spørgsmålet er, hvordan civilsamfundets borgere og politikere kan genfinde hinanden som alliancepartnere i et hypermoderne samfund, der er kendetegnet af værdier såsom udstrakt personlig frihed, lige muligheder og bæredygtige fællesskaber.

Bogen henvender sig til samfundsinteresserede borgere, politikere og aktører i den offentlige sektor og civilsamfundet, som er interesserede i at drøfte og udvikle visioner for, hvordan vi udvikler vores samfundsmodel og styrker de lokale fællesskaber.

Johannes Lundsfryd, Vibe Klarup og Jacob Bundsgaard

Middelfart, København og Aarhus
Februar 2017

1

Staten er kørt fast i
komplekse problemer

Det ville være forkert at påstå, at det går dårligt i Danmark. Det går faktisk rigtig godt. De økonomiske vismænd forudser, at væksten nu er godt i gang. Virksomhederne tjener flere penge, end de nogensinde har gjort, og arbejdsløsheden er rekordlav. Der bliver stadig skabt nye arbejdspladser, og velstanden er fortsat blandt verdens højeste – og stigende igen efter den økonomiske krise.¹

Men selv om velstanden stiger, så er ikke alt lykke og idyl. I dette kapitel beskriver vi nogle af de komplekse problemer, vi står over for som samfund. Fælles for problemerne er, at vi trods årelange anstrengelser endnu ikke synes at have fundet den rette opskrift på, hvordan vi løser dem. Det skyldes, at problemerne er ganske komplekse og ikke kan løses gennem regulering og lovgivning alene. Hvis vi skal løse de komplekse problemer, kræver det ændringer i vores adfærd og involvering og i selve måden at tænke og bedrive politik på.

Er Danmark et stadigt bedre land at bo i?

Mange oplever, at der ikke nødvendigvis er udsigt til, at Danmark helt af sig selv bliver et stedse bedre land at bo i. At væksten fortsætter, og at velfærden bliver bedre. En undersøgelse fra oktober 2016 viste, at kun seks procent af danskere tror, at velfærden bliver bedre de kommende år, og 56 procent mener, den bliver ringere. Kun 31 procent har oplevet, at velfærden blev bedre de foregående ti år.²

Den offentlige sektor får tilført flere ressourcer hvert eneste år. Trods daglige historier om, at nu er grænsen nået for, hvor hårdt der kan spares i alt fra vuggestuepædagoger over skolelærere til hjemmehjælpere, så er fakta, at den offentlige sektor samlet set er i vækst og udgør samme andel af BNP i 2015 som ved årtusindeskiftet.³ Væksten er aftaget og ujævn, men tendensen er klar: Der bliver flere penge til fælles velfærd. Væksten er dog skævt fordelt. Fra 2008 til 2015 er kommunernes økonomi faldet til indeks 98, mens staten er steget til indeks 105.⁴ Det resulterer i, at små institutioner nedlægges, og at der opstår et generelt pres på den borgernære velfærd, mens statens institutioner først for nylig har taget hul på effektiviseringerne. Regionerne tager dog prisen for den højeste vækst i budgetterne til indeks 107. Det dækker blandt andet over medicinprisernes himmelflugt, der har betydet, at regionerne har skåret i antallet af medarbejdere og lukket sygehuse for at kunne betale regningerne til medicinalindustrien.

Når mange borgere har oplevelsen af, at der bliver skåret i den offentlige sektor, er det ikke, fordi den samlede offentlige sektor bliver mindre, men fordi der mange steder skæres i den borgernære velfærd på daginstitutioner, skoler, på ældrecentre og handicapområdet. Alene fra 2010 til 2012 blev de kommunale budgetter barberet med 11,5 milliarder kr., og der blev nedlagt 30.000 fuldtidsstillinger.

Udviklingen i den kommunale økonomi er ikke fulgt med udviklingen i den private økonomi, hvilket medfører en skævvridning i løn- og arbejdsforhold, men også i den service, som borgeren får leveret. Vi vil på ingen måde negligere skævvridningen. Det er meget problematisk, hvis den kommunale sektor skal leve et liv på anden klasse, mens den private sektor lever et liv i luksus, dels fordi det får mange af de dygtige medarbejdere fra den offentlige sektor til at søge over på det private arbejdsmarked, hvilket vi blandt andet har set i SKAT, og dels fordi det skaber et billede af de offentlige løsninger som discount, hvilket får flere til at vælge private løsninger på bekostning af fællesskabet.

Oplevelsen af besparelser skyldes imidlertid også en massiv omfordeling af ressourcer internt i den offentlige sektor fra service for den store middelklasse til indsatser for særlige grupper. Specialundervisningen beslaglægger for eksempel hver tredje krone i folkeskolen. I en årrække har man bevilget stadig flere penge til særlige indsatser for børn, unge og ældre, som har det vanskeligt, og kommunernes udgifter til det specialiserede socialområde, der omfatter tilbud til udsatte børn og voksne samt handicappede, voksede med 20 milliarder kr. fra 2007 til 2010.⁵ I Sverige bruges cirka 30 procent af landets sundhedsudgifter på en procent af befolkningen, og der er ingen grund til at tro, at det forholder sig anderledes i Danmark. Store summer bliver således brugt på relativt små, men udfordrede samfundsgrupper.

Besparelserne i den borgernære velfærd og omfordelingen til dem med størst behov efterlader den store danske middelklasse med let skuffede forventninger om ordentlig normering i børnehaverne, rimelige forhold i folkeskolerne og tilstrækkelig med personale på sygehuse og plejecentre.

Heri findes en af de største udfordringer for det danske velfærdssamfund: Den danske middelklasse vil ikke i længden betale, hvis ikke velfærden også fungerer for dem. Derfor er der også en voksende gruppe, som i tillæg til velfærdssamfundets service tilkøber private løsninger: Privatskoler, private vuggestuer og plejecentre, men også privat lektiehjælp, jordemødre og lægevagter er i vækst. Godt to millioner danskere er nu omfattet af private sundhedsforsikringer. Alt sammen steder, hvor vi er parate til at betale lidt ekstra oven i den offentlige ydelse for at opretholde et tilfredsstillende niveau.⁶

Den manglende tiltro til fremtiden kan også tilskrives, at den vækst, der har fundet sted, primært er kommet de rigeste til gode.⁷ I løbet af de seneste ti år er formuerne blevet koncentreret hos de mest velhavende. Den rigeste ene procent ejer næsten en fjerdedel af al formue i Danmark, og de ti procent rigeste ejer mere end to tredjedele af den samlede formue. I løbet af ti år har den ene procent med de største nettoformuer haft en samlet real fremgang i nettoformuen på næsten tre millioner kr. Til sammenligning har de næstrigeste haft en fremgang på knap 365.000 kr., og alle andre (90 procent af befolkningen) har i gennemsnit haft et fald i nettoformuen på knap 40.000 kr.⁸ Udviklingen bliver kun forstærket af, at de rigeste dele af befolkningen har formået at hæve anselige lønstigninger i de seneste år, mens indkomsten hos den gennemsnitlige arbejderfamilie ikke har flyttet sig nævneværdigt siden finanskrisen. Det er et problem, fordi den relative ulighed har stor indflydelse på, om borgerne oplever, at de lever i et retfærdigt samfund, eller om en elite skummer fløden alene.

Det allerstørste problem er imidlertid, at borgerne i disse år oplever nye typer af problemer, som ikke lader sig løse med de redskaber, der kendetegner national lovgivning og skiftende regeringers politik. Vi kan ikke ved at gøre mere af det samme løse miljøproblemer og ressourceknaphed, forebygge sundhedsproblemer som psykisk sygdom, kræft og livsstilssygdomme, løse problemer med globale flygtningestrømme og dermed integration af flygtninge og indvandrere i vores samfund eller mindske den sociale arv og den polarisering, som nogle steder følger med urbaniseringen.

De traditionelle udviklingsmodeller for den offentlige sektor er brudt sammen. Det borgerlige svar på udvikling mod bedre velfærd har været konkurrence gennem udlicitering af offentlige ydelser. Og den konkurrenceudsættelse har ikke resulteret i nævneværdige nybrud eller øget kvalitet.⁹ Nogle steder er ydelserne blevet en smule billigere. Andre steder dyrere på grund af konkurser og store oprydningsarbejder efter private aktører, der har misrøgtet opgaverne.

Centrum-venstres udviklingsmodel har også spillet fallit. Historisk har svaret fra socialdemokrater og venstrefløjen været „send flere penge“. Men flere penge synes ikke at rumme svaret. Selv om den offentlige sektor er rekordstor, så er vores samfundsmodel langtfra perfekt. Det er for eksempel ikke lykkedes at bryde den negative sociale arv eller få bugt med livsstilssygdomme på trods af mange bevillinger til indsatser på social- og sundhedsområderne.

Den nationale politiske arena har vanskeligt ved at finde løsninger og modeller, som samler borgere, foreninger og virksomheder om at udvikle velfærden. Det skyldes, at samfundsudfordringerne er ganske komplekse og antager det, nogle kalder for „wicked problems“¹⁰ – eller komplekse problemer. Løsningerne findes simpelthen ikke, men skal udvikles fra bunden, hvilket kun kan ske i et samspil mellem mange parter. Her kommer staten til kort, for statens arbejdsform er ikke samskabelse, men styring.

Et hurtigt kig på nogle af de væsentlige, komplekse problemer, som Danmark står over for, viser, at staten er kørt fast, når det handler om at udvikle gode, nye løsninger. Vi kan ikke bruge de hidtidige politiske strategier, for det er ikke bare et problem, der skal løses. Det er vores grundlæggende syn på, hvordan vi løser problemer og videreudvikler vores samfundsmodel, der trænger til fornyelse. Hvis vi vil insistere på at redde klimaet, leve sundt, bedre velfærden, bryde den negative sociale arv og reelt integrere udlændinge, så kalder det på nytænkning.

Lad os kaste et hurtigt blik på de mest presserende komplekse problemer. Der er skrevet bøger og rapporter om hver enkelt udfordring, så her gives kun et kortfattet rids for at kridte banen op.

Jorden har feber, og Danmark tager ikke den rette medicin

2016 var det varmeste år målt nogensinde,¹¹ og hver dag sættes nye klimarekorder. Danmark er blandt verdens store syndere, når det handler om udledning af CO₂, der er den primære drivkraft til forandringerne. Trods mange års arbejde indtager danskerne en flov tiendeplads over lande, der udleder mest CO₂ per indbygger.¹² Hertil kommer forurening fra den enorme skibsfart, som drives fra Danmark, samt effekten fra produktion af alle de varer, som importeres fra andre lande.

Grundlæggende bruger vi for megen energi og producerer for meget affald. Earth Overshoot Day markerer den dato, hvor vi har brugt den mængde energi, som Jorden selv kan forny, og udledt den mængde affald, som Jorden kan absorbere på et år. Datoen rykkes år for år længere frem, og det varer ikke længe, før vi har brugt energi og udledt affald svarende til et helt års ressourcer allerede i juli måned. Det siger sig selv, at den udvikling ikke kan fortsætte. Konsekvenserne er velkendte. Vi går omfattende klimaforandringer i møde til stor skade for natur og mennesker.

I Danmark er klimaforandringerne allerede i fuld gang. Ifølge Danmarks Meteorologiske Institut er den årlige middeltemperatur steget 1,5 grader siden 1870. I løbet af dette århundrede forventes temperaturen at stige yderligere 1,2 til 3,7 grader. Det vil resultere i, at antallet af de varme sommernætter og -dage formentlig vil stige, men også at der vil komme flere perioder med tørke og ekstremregn.¹³

Naturen har værdi i sig selv. Mennesket er natur og indgår derfor som en del af naturen. Som en art med særlige ressourcer har vi en moralsk og politisk forpligtelse til at sikre naturens overlevelse, hvilket vi med vores levevis ikke lever op til.

For tiden uddør plante- og dyrearter 100 til 1.000 gange hurtigere end under normaltilstanden for Jordens liv. Det nuværende tempo for arternes uddøen er på højde med de fem andre gange i Jordens historie, hvor 50 til 90 procent af arterne pludselig forsvandt. Den primære årsag til masseuddøen er, at arternes levesteder bliver ødelagt af mennesker. Ifølge IUCN, som er den FN-organisation, der registrerer arternes tilstand, er habitatødelæggelse – altså ødelæggelse af dyrs levesteder – en mere tungtvejende årsag til arternes tilbagegang end alle andre årsager tilsammen. Den sjette masseuddøen er ikke en dyster periode, der måske ligger forude. Vi gennemgår den derimod lige nu.¹⁴

De store problemer på miljø- og naturområdet kræver, at vi finder en bedre balance mellem menneskets sundhed og beskyttelse af naturen på den ene side og kortsigtede økonomiske interesser på den anden side, så vi har reel frihed til at leve et sundt liv uden for eksempel partikelforurening i luften og skadelige kemikalie- og medicinrester i maden.

Det handler også om menneskets egen overlevelse. Vores fortsatte liv på kloden er afhængigt af, at vi har adgang til en lang række af naturens ressourcer, og at naturen er i stand til at absorbere de affaldsmængder, vi mennesker udleder i forbindelse med vores aktiviteter. En bæredygtig udvikling vil derfor blandt andet være kendetegnet ved, at vi ikke lægger beslag på flere af Jordens ressourcer, end naturen er i stand til at regenerere, og at vi ikke skaber mere affald, end naturen kan indoptage i sine kredsløb. Dette kan opgøres som menneskets økologiske fodaftryk.

Såvel Danmark som hele verden sætter for store fodaftryk. Hvert år bruger menneskeheden ressourcer og producerer affald svarende til, hvad halvanden jordklode har af økologisk råderum.¹⁵ I takt med, at verdens befolkning vokser, vil det øge presset på råderummet yderligere. Vi mener ganske enkelt, at vi, da vi kun råder over én jordklode, lige nu ikke bør bruge mere end det eksisterende økologiske råderum.

Det lykkedes at indgå en overraskende stærk politisk aftale i Paris ved COP21-topmødet, som satte ambitiøse politiske mål for at håndtere klimakrisen. Flere end 180 lande har tilsluttet sig FN’s konvention om biodiversitet, der ikke alene handler om at beskytte biodiversitet, men også om bæredygtig udnyttelse af naturens ressourcer og rimelig fordeling af udbyttet ved at udnytte genetiske ressourcer, så udviklingslande har ret og adgang til egne dyr og planter. Alligevel er disse initiativer langtfra tilstrækkelige. En kraftanstrengelse med årtiers politisk og diplomatisk tilløb endte med en klimaaftale, der i bedste fald løser halvdelen af opgaven. Nationalstaterne over hele verden er ganske enkelt ikke villige til at sætte tilstrækkelig kraftfuldt ind for at løse en eksistentiel krise, der i sidste ende totalt underminerer vores livsgrundlag og samfund.

I Danmark arbejdes der fortsat med en lidt udvandet målsætning om at blive uafhængig af fossile brændsler i 2050. Der er således kun en generation til, at vi skal være fri for at bruge olie, gas og kul. Der findes masser af viden om klimaforandringerne, men man kan være oprigtig bekymret for, om nationalstaterne agter at påtage sig ansvaret for at løse problemerne. Sandheden er måske, at de ikke kan. De kortsigtede hensyn til meningsmålinger og valg synes at forhindre den kraftpræstation, der skal til for at sikre folkelig opbakning til at foretage de nødvendige forandringer af vores livsstil og samfund.

Livsstilssygdomme presser vante løsninger

Der går ikke en dag, uden at vi læser eller hører om livsstilssygdomme. Højt blodtryk, diabetes, KOL, overvægt, depression osv. er folkesygdomme, og ofte udvikler sygdommene sig til kroniske lidelser. I dag lider mere end en million danskere af en kronisk sygdom, og i løbet af et år vil cirka 20 procent af befolkningen have psykiske symptomer svarende til kriterierne for en eller flere psykiske sygdomme. Det svarer til 700.000-800.000 voksne danskere.¹⁶ Blandt 11-15-årige udviser hver femte mindst tre tegn på dårlig mental sundhed, og mentale helbredsproblemer udgør ifølge Sundhedsstyrelsen den største sygdomsbyrde blandt børn og unge.¹⁷

De kroniske og psykiske lidelser har selvsagt alvorlige konsekvenser, først og fremmest for vores livskvalitet. Et sundt liv er en væsentlig parameter for vores oplevelse af lykke, men konsekvenserne er også tydelige på en række andre forhold. Når vi bliver syge, falder vores tilknytning til arbejdsmarkedet. Det kan være vanskeligt at leve op til kravene om at præstere 110 procent hver eneste dag, og mange må sygemelde sig i kortere eller længere perioder. For de unge går lidelserne hårdt ud over selvværdet, men det kan heller ikke undgå at påvirke deres læring og udbyttet af deres uddannelse. Lidelserne er således skadelige for den enkeltes livsmuligheder, men også ganske dyrt for samfundet. Det Nationale Forskningscenter for Arbejdsmiljø anslår, at de samlede direkte og indirekte samfundsmæssige omkostninger ved psykiske helbredsproblemer årligt udgør 55 milliarder kr. De direkte omkostninger til behandling udgør kun cirka ti procent, så hovedparten af omkostningerne skyldes førtidspensionering, langvarigt sygefravær og nedsat individuel arbejdsevne.¹⁸

Sygdomme er skævt fordelt. Blandt de grupper, der har det dårligste psykiske helbred, er langtidssyge, bistandsklienter, personer på revalidering, førtidspensionister og arbejdsløse. Blandt disse grupper af borgere findes flere kronikere. Fortidens synder med alt for dårligt arbejdsmiljø og hårdt belastende jobs for ufaglærte har medført mange lungesygdomme og ødelagte kroppe. De store grupper af ældre ufaglærte har markant kortere levetid og markant flere indlæggelser end tilsvarende grupper med videregående uddannelser.

Uanset om vi taler om livsstilssygdomme, kroniske lidelser eller psykiske sygdomme, så virker hverken Socialdemokratiets eller de borgerliges traditionelle løsningsmodeller særligt attraktive. Privatiseringer af sygehusene eller dele af deres ydelser handler alene om at holde omkostningsniveauerne nede – ikke om at takle de hastigt voksende sygdomme på nye måder. Desuden er der fortsat tvivl om, hvorvidt privatisering vil skabe billigere behandlinger. Det danske sundhedsvæsen, som er offentligt ejet og drevet, er faktisk forholdsvist billigt i sammenligning med de lande, som har private virksomheder til at drive sundhedsvæsenet. For eksempel bruger amerikanerne 13,5 procent af BNP på sundhedsvæsenet, hvilket er omtrent det dobbelte af, hvad der bliver brugt i Danmark.¹⁹

Socialdemokraternes løsning har tidligere været at bruge flere penge, når nye problemer viser sig, men vi forbedrer næppe mange KOL-patienters livskvalitet ved kun at investere i sundhedsvæsenet. For at bekæmpe danskernes fysiske og psykiske livsstilssygdomme er der behov for at tænke uden om væsenet og ind i danskernes hverdag.

Velfærdens institutioner er trængt

Folkeskolerne er trængt økonomisk, og mange steder er der ikke længere råd til, at der er en lærer i hver klasse. 40 procent af personalet i daginstitutionerne har ingen uddannelse, og nattevagterne er for længst sparet i bund på ældrecentrene. Social- og sundhedsmedarbejdere føler sig fangede i et system, hvor der visiteres minutter til specifikke opgaver i stedet for ud fra principper om borgerens oplevelse af livskvalitet. Socialrådgivere ansat i børne- og ungeforvaltninger bruger 20 procent af deres tid på at snakke med børnene og deres familier og 80 procent af deres tid på øvrige – ofte administrative – opgaver.²⁰ Hver dag bombarderes vi med historier om, at velfærdens kerneinstitutioner er trængte. Både hvad angår økonomi, kvalitet og styring.

Silotænkning er det skældsord, man hører oftest, når fagpersonale drøfter hverdagsproblemer i velfærdsstatens produktionsrum. Der er talrige eksempler på, hvordan socialfaglige indsatser i socialforvaltningen ikke harmonerer med de krav, der stilles fra jobcenteret. Hvordan kassetænkning eksempelvis kan føre til, at sårbare unge ikke får hurtig og rettidig hjælp, alene fordi det i det ene kontor er billigst at lade tiden gå, til de unge fylder 18 år og dermed kan overgå til voksenafdelingen, der så kan overtage forpligtelsen og regningen.

Fremover hælder vi færre penge ind. Trekløverregeringen ønsker en vækst på 0,3 procent i den offentlige sektor i de kommende år. Det er i praksis en besparelse, fordi det må forventes, at de store årgange, der er på vej på pension, formentlig vil resultere i øgede sundhedsudgifter. Beregninger fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd viser, at det i praksis vil føre til afskedigelse af 14.000 medarbejdere i den offentlige sektor.²¹ Samtidig er væksten på 0,3 procent en mindre stigning, end der forventes i den generelle økonomiske vækst, hvilket yderligere vil skævvride forholdet mellem den offentlige og den private sektor.

Det vil være naivt at tro, at den lave vækst med de følgende besparelser i sig selv vil forbedre organiseringen. Tværtimod risikerer besparelserne at fjerne ressourcer fra det samarbejde, der sker på tværs af forvaltninger og institutioner, da der i højere grad vil blive sat fokus på at løse problemer her og nu i stedet for at tænke langsigtet og helhedsorienteret. Det ser vi blandt andet de steder, hvor udlicitering blindt bruges som udviklingsstrategi. Her løses kun den beskrevne opgave, mens hensynet til borgeren bliver noget sekundært. Derfor er hverken flere penge, færre penge eller udlicitering særligt overbevisende svar på spørgsmålet om, hvordan man skaber bedre velfærd. Der er brug for en mere radikal gentænkning af, hvordan vi organiserer vores omsorg for hinanden.

Folketingets nationale strategier til at imødegå de økonomiske problemer er kendte og ret fantasiforladte.²² Opskriften lyder: konkurrenceudsættelse af offentlige opgaver, stordrift ved sammenlægning af institutioner og grønthøsterbesparelser i servicen så langt øjet rækker. Vi savner en udviklingsplan for velfærdens institutioner, der handler om indholdet og kvaliteten, så udvikling og effektivisering kommer til at dreje sig om andet end økonomi. Man kan skose Thorning-regeringen for meget, men i det mindste var besparelserne i den borgernære velfærd suppleret af udviklingsstrategier for investering i uddannelse, forskning og grøn omstilling. Disse udviklingsstrategier er imidlertid lagt i mølposen igen.

Finansministeriet har længe været primus motor i den fantasiløse sparedoktrin. Modellen er enkel:²³ Først ansættes et konsulentbureau til at foregøgle et muligt provenu ved at konkurrenceudsætte eller effektivisere et område. Oftest uden at inddrage dem, der ved noget om området. Dernæst bruges pengene til skattelettelser, til at sænke afgifter eller til statslige puljer. Besparelsen implementeres af kommunen/universitetet/sygehuset/fjernvarmeselskabet, eller hvem Finansministeriet i øvrigt udøver styring over. Modellen er lige så skadelig for borgerne, som den er effektiv i en politisk kontekst: På papiret opnås en økonomisk besparelse, som Folketingets partier på skift kan bruge til at vise handlekraft, mens de institutioner, som besparelserne går ud over, selv må feje op efter festen.

Finansministeriets styringslogik efterlader velfærdens institutioner med uløste problemer og oplevelsen af politisk ledelsessvigt til skade for både institutionernes service og for tiltroen til, at landets politikere reelt er interesserede i at udvikle den fælles velfærd.

Globale flygtningestrømme skaber behov for ny integration

Verden er i brand. Flygtninge og migranter flygter fra rædsler eller opgiver troen på en fremtid i trøstesløse omgivelser og søger i tusindvis mod det forjættede europæiske land. Samtidig døjer mange europæere med eftervirkninger af en fejlslagen integration. Hvad enten den manifesterer sig som parallelsamfund, pres på velfærden eller fundamentalistisk terror.

Vi oplever i disse år en lille forsmag på, hvad klimaforandringer vil betyde i praksis. Kampen om ressourcer risikerer at drive mange millioner på flugt. Desto vigtigere er det at finde konkrete løsninger, der skaber sammenhængende samfund, hvor mennesker deltager på lige fod. Både når det handler om forpligtelser og om fornøjelser.

De europæiske stater har efter længere tids handlingslammelse fundet sammen om at holde flygtninge ude af Europa, men en egentlig løsning på flygtningeproblemet er ikke fundet. Nationalt er debatten konfliktfuld. Ikke kun i Danmark, men i hele Europa. USA har smidt tøjlerne efter årtiers globalt lederskab og tænker nu først og fremmest i kortsigtede nationale interesser. Flygtningeproblemet mangler løsningskapacitet og et overnationalt strategisk niveau.

I Danmark er staten ved at gentage alle de historiske fejl, der næsten kan opremses. Særligt fører den rå tone i udlændingedebatten og forskelsbehandling i for eksempel ydelser til, at der bliver sat skel mellem borgerne, og deraf følger en fremmedgørelse over for samfundet. Resultatet er givet: Som samfund vil vi mislykkes med at integrere de mange udlændinge, der får ophold i Danmark i disse år. Når det viser sig, at freden lader vente på sig, sker integrationen alt for sent. Til den tid er de nye borgere oplært i, at de får økonomiske ydelser for ikke at lave noget – og ofte er de også invalideret af passivitet.

Tilmed er integrationsydelsen for lav til, at det er muligt for kommunerne at finde boliger til de nye borgere, og det bliver svært for dem at få råd til kontingentet i børnenes fodboldklub og alt det andet, som hører med til at være en del af de lokale fællesskaber. Skabelonen for nye problemer med radikalisering er skabt. I takt med at tiden går, spidser konflikter og problemer til. Tryk avler modtryk, og vi skal bruge oceaner af ressourcer på at lappe problemer i fremtiden i stedet for at forebygge nu.

En egentlig indsats for antiradikalisering kræver andet end ideologiske markeringer. Integration er alt for kompleks til at kunne vedtages i Folketinget. Hvis vi skal nå nye resultater med integration af flygtninge, må vi gøre noget helt andet end det, vi hidtil har gjort.

Kampen mod den sociale arv er opgivet

Forhenværende direktør for Socialstyrelsen Knud Aarup udtalte i et interview til Altinget i 2016, at politikere ikke længere har ambitioner om at løse sociale problemer. Politikerne vil knække cancer, men mangler ambitiøse mål for socialpolitikken og for at løse fattigdom, hjemløshed, prostitution, alkoholisme m.v. Påstanden er hård, men meget taler for, at Aarup har en pointe.²⁴ Det specialiserede socialområde har udgifter for milliarder af kroner, men vi lykkes alligevel ikke engang med at sikre, at anbragte børn – børn i velfærdsstatens varetægt – gennemfører folkeskolen. Hele 40 procent af disse børn vil ikke få en afgangseksamen, og som 30-årige vil kun under halvdelen have et arbejde.²⁵

Trods mange års sociale udviklingsprojekter er den sociale arv fortsat stærk i Danmark. Der er ifølge Arbejderbevægelsens Erhvervsråd flere børn fra underklassen, der havner i underklassen, end for ti år siden: fra en fjerdedel i 2003 til en tredjedel i 2013.²⁶ Mens overklassens børn har 40 procents chance for selv at blive en del af overklassen. Undersøgelser fra SFI viser, at børn og unges hverdagsliv præges markant af de familieforhold, de vokser op i.²⁷ Privilegerede børn beskyttes langt bedre i forhold til de risikofaktorer, der kan give problemer (eksempelvis misbrug) i ungdomsårene. Privilegerede børn deltager oftere i organiserede fritidsaktiviteter og er oftere kulturforbrugere. Som unge fortsætter de den samme livsstil på egen hånd.

Men verden er kompleks. Antallet af unge hjemløse er i perioden 2009 til 2015 steget med 76 procent, således at knap 2.000 unge nu er hjemløse.²⁸ Blandt de unge hjemløse under 23 år kommer over halvdelen fra middelklassehjem, hvor hverken mor eller far har misbrug eller lider af psykiske sygdomme. Noget er gået galt for disse unge, og løsningerne for den enkelte unge er ikke nødvendigvis ligetil.

Fra Sverige stammer begrebet udenforskabet.²⁹ Det er en samlebetegnelse for mennesker, der socialt, helbredsmæssigt og arbejdsmæssigt står uden for samfundet. Man kan teknisk set ikke befinde sig uden for et samfund, men betegnelsen fortæller alligevel meget godt om, at der er mennesker, der ikke trives og er isoleret fra fællesskaberne. Mennesker som har få og svage sociale relationer, men mange komplekse problemer. Det er dokumenteret, at der fortsat er en stor gruppe af landets indbyggere, som befinder sig i denne gruppe.

Alligevel er det, som om socialpolitikkens felt er blevet stedse mindre. Hvem kan huske, hvornår socialpolitik var et tema i en valgkamp? Hvornår har kampen mod hjemløshed eller fattigdom været centralt i en regerings politik? Til trods for at problemerne fortsat består, er social retfærdighed eller solidaritet ikke længere nogen del af velfærdspolitikken.

Samtidig er Socialministeriet siden Fogh Rasmussen-regeringen blevet et stadig mindre ressortområde. Først og fremmest er en stor del af socialpolitikken blevet til beskæftigelsespolitik og til incitamentsstyring: „Det skal kunne betale sig at arbejde“ er blevet et gennemgående tema hos Venstre, der lancerede sloganet i forbindelse med valgkampen i 2015. Partiet bruger nu nedsatte integrationsydelser og lave kontanthjælpslofter som redskaber, der skal skabe fremgang hos udsatte grupper. Konsekvenserne er tydelige: Det anslås, at godt 16.000 personer lever under fattigdomsgrænsen i gruppen af såkaldt étårsfattige, heraf er 11.000 børn.³⁰ Det er i bedste fald naivt at tænke sig, at lavere ydelser i sig selv skulle kunne opløse de sociale og sundhedsmæssige problemer, som udsatte borgere døjer med.

Samtidig med at socialpolitikkens felt er mindsket, har beskæftigelsessystemet udviklet sig til et kæmpemæssigt samtalesystem, hvor de ledige løbende kontrolleres og coaches med samtaler om cv, motivation, afklaring og opfølgning. Aktiviteter, der nok holder mange beskæftigede, men ikke i sig selv skaber et arbejdsmarked for udsatte borgere med komplekse problemer.

Vi fortsætter altså ufortrødent med en samfundsmodel, hvor en gruppe borgere systematisk holdes uden for. Det er åbenlyst, at manglen på arbejde kan være ét (men sjældent det eneste) problem, som udenforskabet udfordres af. Alligevel er mantraet „det skal betale sig at arbejde“ blevet det mest progressive svar på problemet. Socialpolitikken er blevet udkonkurreret af beskæftigelsespolitikkens regulering af sikkerhedsnettet. Desværre kan komplekse sociale udfordringer ikke alene løses ved forsimplede beskæftigelsespolitiske slogans. Der er akut brug for at gentænke socialpolitikken.

Urbanisering og udkant

Urbanisering er blevet et væsentligt tema overalt i verden. Oprindeligt var det et fænomen, som især karakteriserede industrialiseringens tidsalder. Afvandringen fra land til by skabte grundlaget for den moderne velfærdsstat.

I 1900 boede ti procent af verdens befolkning i byerne, i 2007 var det 50 procent, og for tiden er mange optaget af at drøfte de nye fremskrivninger, som viser, at 75 procent af os i 2050 vil bo i en by. FN forventer således, at byerne skal huse yderligere 2,6 milliarder mennesker i vores levetid.³¹

I Danmark har den danske rigsstatistiker Jørgen Elmeskov beskrevet tendensen.³² Danmark er ikke historisk set særlig tæt befolket, men hans budskab er, at vi er på vej til at blive det. I perioden 2007-2013 skete en tilvækst af borgere i danske byer med flere end 100.000 indbyggere. Alle de mindre byer har oplevet et fald.

Fremskrivninger viser, at byerne herhjemme vil fortsætte med at vokse i de kommende år især København og i Østjylland, hvor befolkningstilvæksten i 2030 vil være landets største. De unge vil bo i byerne. Det er især kvinderne, der i stort tal forlader landområderne. Hele 59 af landets kommuner har i dag færre end 90 kvinder for hver 100 mænd i alderen 20-29 år. Kvinderne tager til byerne for at uddanne sig og ser ikke ud til at vende tilbage senere i livet.³³

I Østjylland, Trekantområdet, Aalborg og hovedstaden er en buldrende udvikling i gang. Virksomheder flytter til og skaber nye jobs. Industrien eksporterer for store summer med afsæt i Trekantområdet. Universitetsbyen Aarhus er drivkraft for viden og innovation, mens København bygger nye børnehaver og skoler for at kunne følge med befolkningsudviklingen. Det østjyske bybånd fra Randers i nord til Kolding i syd er sammen med hovedstaden selve dynamoen i dansk økonomi. Også Herning, Esbjerg og Viborg oplever fremgang.

Urbanisering betyder, at store, driftige byer vokser frem med en stærk koncentration af ressourcer, mens udviklingen på landet er udfordret. Vækstraten i Vestjylland er enten meget lille eller decideret negativ med den største negative befolkningstilvækst i Ringkøbing, Skjern, Struer, Skive og Lemvig på næsten 15 procent.

Også internt i den enkelte kommune sker en centralisering af ressourcer. Siden kommunesammenlægningerne i 2007 er rådhuse nedlagt og administrationerne samlet for at skabe helhed i sagsbehandlingen til gavn for borgerne. Små børnehaver slås sammen, så der kan spares på ledelse og administration i stedet for på normeringer. Sygehusene samles og specialiseres, så borgerne kan få den bedste behandling. Og butikkerne koncentreres i centre og får større udvalg på hylderne, så de handlende kan begrænse den tid, de bruger på indkøb.

I nogle dele af landet oplever borgerne, at deres situation er låst fast kulturelt, økonomisk og socialt. Boligmarkedet er visse steder frosset fast, fordi det i flere postnumre ikke er muligt at låne til huskøb gennem realkreditinstitutterne. Disse borgere kan ikke sælge deres huse, så de kan flytte efter jobs, uddannelse og nye muligheder. Skolen og brugsen er lukket, forsamlingshuset skranter, og landsbyen fremstår som en afglans af fortids storhed. Dagpengene forsvinder, hvilket gør særligt ondt de steder, hvor der ikke er andre jobs at tage, og utrygheden stiger i takt med, at arbejdspladserne lukker. Disse mennesker er ikke en del af opsvinget og har ikke opdaget, at finanskrisen er ovre.

De senere års udvikling er ved at knække Danmark over i områder med henholdsvis høj vækst og stærk tiltrækningskraft og områder med negativ vækst og tilbagegang. Det udfordrer vores lighed og sammenhængskraft som samfund. På Langeland er skatteprocenten tårnhøj og serviceniveauet i bund. I Gentofte er det lige modsat. Det skyldes ikke primært lokal politisk ledelse, men i langt højere grad geografisk placering og historiske traditioner.

Polariseringen i Danmark handler ikke primært om danskere over for udlændinge, som nogle landspolitikere ellers forsøger at reducere problemet til. Skellet står snarere mellem dem, som er med i udviklingen, og dem, som ikke oplever at være det. Det afspejles i sundhed, økonomi, offentlig service og næsten alle andre parametre, som man måler succes i livet på.

Folketinget har flere gange taget tilløb til nye udligningsordninger, men tiltagene løber hver gang ud i sandet. Det mest tydelige nationale svar har været udflytning af statslige arbejdspladser, som bestemt er en konkret og væsentlig handling, der demonstrerer politisk vilje til aktivt at arbejde med udfordringen. Men udflytning af statslige arbejdspladser ændrer ikke meget, for det er langt stærkere kræfter, der er på spil.

Perspektivet for et polariseret Danmark er alvorligt. Ved folketingsvalget i 2015 stemte hver tredje sønderjyde på Dansk Folkeparti. Ikke fordi de nødvendigvis er tilhængere af partiets politik, men fordi få andre partier fører en politik, der i hvert fald lyder, som om den svarer på de udfordringer, der findes i en grænseregion i udkanten af Danmark. Her oplever mange borgere, at kriminaliteten flyder ind over grænsen, at produktionsarbejdspladserne forsvinder til udlandet, at der er langt til sygehuset, biblioteket og borgerservicekontoret, og at hovedstaden vender ryggen til problemerne.³⁴ I ugerne efter offentliggørelsen af udflytningen af de første 4.000 arbejdspladser var der vrede læserbreve i blandt andet Politiken, hvor københavnerne – måske uforvarende – beskrev provinsen med alle de fordomme, der kan være om mørk, utrendy tilbageståenhed. De indlæg blev læst i provinsen med forundring og vrede. Donald Trump i USA, Marine Le Pen fra Front National i Frankrig, Alternative für Deutschland og UKIP i Storbritannien er alle partier, der vokser i disse år med afsæt i oplevelsen af, at udvikling, fremgang og globale muligheder ikke er en del af alles hverdag.

Vækstmotoren hoster

Væksten har svært ved at bide sig fast. Eksporten var i 2015 i decideret tilbagegang, og beskæftigelsen har ikke rykket sig markant de senere år.³⁵ Siden den økonomiske krise har skiftende regeringer vedtaget den ene vækstpakke efter den anden. I de første år efter krisen gik pengene til bankerne. I de senere års vækstpakker er pengene gået til lettelse af selskabsskat, forhøjelse af topskattegrænsen, afskaffelse af miljøafgifter, fastfrysning af ejendomsskatten og lettelse af arve- og registreringsafgifter. Det er dermed blevet markant billigere at tjene mange penge. Ræsonnementet bag ændringerne er, at økonomiske incitamenter blandt de velstillede automatisk vil trække samfundsøkonomien i gang.

Lettelser af skatter og afgifter ser imidlertid ikke ud til at have skabt andet end højere indtjening i virksomhederne, hvilket er helt naturligt. Lettelse af fem millioner kr. i NOx-afgifter får ikke store koncerner med omsætninger på tocifrede milliardbeløb til at ændre adfærd eller investere i nye produktlinjer, for der er tale om lettelser, som knap kan mærkes. I meget energitunge virksomheder, der opererer i et internationalt marked, kan lettelser i rammevilkårene for energi give mening, men det skaber ikke nye arbejdspladser, innovation og vækst, at der bliver rykket på decimaler af Folketinget. Det er derimod med til at give et falsk indtryk af handlekraft.

I de senere år har der været en intens debat om konkurrencestaten. Konkurrencestaten er et analytisk begreb, som politolog og professor i komparativ politisk økonomi ved Copenhagen Business School Ove Kaj Petersen står dansk fadder til. I sin substans beskriver konkurrencestaten vilkårene for moderne vestlige stater. Der foregår en benhård international konkurrence om vækst og velstand. Staten må derfor stille sig i centrum for at reformere og organisere alle samfundssektorer til at kunne præstere optimalt. Sundhedsvæsenet skal lappe arbejdsduelige borgere sammen, så de kan komme hurtigt i arbejde igen. Universiteterne skal forske i forhold, der fremmer velstanden. De unge skal blive dygtigere, så de hurtigere kan komme på arbejdsmarkedet for at bidrage til vores samlede konkurrencekraft og dermed velstand og velfærd.

Det er ikke svært at være enig i analysen af, at danske virksomheder skal sikres gode konkurrencevilkår, hvilket blandt andet sker gennem en velfungerende arbejdsstyrke. Hvis vi har som ambition at være frontløbere på miljø, uddannelse, sundhed, velstand, arbejdsvilkår og velfærd, så må vi være bedst på alle parametre. Ikke mindst i anstrengelserne på at tjene pengene, så det kan lade sig gøre at finansiere ambitionerne.

Resultaterne af de nationale politiske og finansministerielle strategier for både at sænke skatter og afgifter, øge arbejdsudbuddet og optimere velfærdsstaten ser imidlertid ud til at lade vente på sig. Det er naturligvis ikke til at vide, om væksten ville have været endnu lavere, hvis ændringerne ikke var gennemført. Imidlertid baserede samtlige planer sig på, at der ville ske en vækst i velstand og indtjening og dermed også i skatteindtægterne til velfærd – og de ændringer mangler at slå igennem.

Er Christiansborg en osteklokke?

De problemer, vi beskriver i dette kapitel, løses ikke med enkle greb. Det er komplekse problemer, som vi mener kalder på nye måder at arbejde sammen på. Det haster med at udvikle bedre løsninger, for flere af de komplekse problemer truer den velfærdsstat, vi gennem forrige århundrede har bygget op. Således risikerer tilslutningen i befolkningen at falde i takt med bristede forventninger til kvaliteten og effekten af vores samfundsmodel. Samtidig stiger udgiftspresset på den offentlige sektor, uden at det er muligt at effektivisere sig til afgørende nye resultater, fordi vi bliver ved med at producere sociale problemer, som ikke løses. Uligheden i Danmark er stigende, og i stadig bredere økonomkredse er der enighed om, at stigende ulighed er dårligt for den økonomiske vækst i et samfund og en trussel mod et samfunds stabilitet.

Problemerne med klima, flygtningestrømme, fattige og arbejdsløse, kronisk syge og tabte unge har en kompleksitet i sig, der gør dem svære for staten at løse med de redskaber, den især har til rådighed: lovgivning og økonomisk regulering.

Vi lever på sin vis i et paradoks i vores stærkt foranderlige verden; i industri og forskning udvikles hver dag nye produkter og løsninger. Den teknologiske og digitale revolution forandrer konstant måden, vi kommunikerer og arbejder på, mens det politiske og administrative system kun forandrer sig meget langsomt. Den britiske forfatter og rådgiver for Tony Blair, Charles Leadbeater, har sagt det meget præcist: „Vi er videnskabelige og teknologiske revolutionære, men politisk og institutionelle konservative.“³⁶ Christiansborgs metoder ser ud, som de altid har gjort. Man kan i stigende grad få den fornemmelse, at Christiansborg er en politisk osteklokke uden forbindelse til den bevægelse, der foregår uden for. I alt for mange sager er det, som om Christiansborg fanges i egne dagsordener, drillerier og taktisk kommunikation rettet mod hinanden i et lukket miljø. I en tid hvor problemkompleksiteten vokser, men hvor også de teknologiske og forskningsmæssige muligheder for at løse dem øges, kunne Christiansborg gøre sig selv til omdrejningspunkt for en eksperimenterende debat om det mulige og det ønskelige. Det sker desværre ikke.

I stedet rejser folketingsmedlemmerne hvert år en stadig stigende byge af paragraf 20-spørgsmål, som skal hudflette ministres ageren, eller kalder ministre i samråd for at se, om de kan fanges i uklare eller forkerte formuleringer. Det drilleri og magtspil er set udefra et tidsspilde, der ikke løser problemer eller udvikler dagsordener. Tværtimod øger det fornemmelsen af afstand mellem politikerstand og befolkning. Når der alligevel er grund til optimisme, er det, fordi der andre steder i Danmark vokser et nyt politisk og praktisk engagement frem, som tager fat på de store dagsordener, om end det sker i det små. Rundt om i Danmarks byer og kommuner sker der forandringer i befolkningens politiske hverdagsengagement. Borgere mobiliserer hinanden til at forandre deres samfund der, hvor de bor. En ny politisk kultur med nye arbejdsmetoder er på vej frem og viser, hvordan komplekse problemer kan håndteres i praksis, samtidig med at den politiske handlingskraft øges.

I det følgende vil vi se på hvordan.

Noter

1 „Dansk Økonomi“, Det Økonomiske Råd, efterår 2016. ↩

2 Gallup for Berlingske, 6. oktober 2016. ↩

3 „Offentlig forbrugsandel uændret fra 2000-2015 – kun sundhed er vokset“, Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, oktober 2016. ↩

4 KL-topmøde, 2016. ↩

5 Hansen, Sune Welling og Houlberg, Kurt: „Ustyrlige udgifter udfordrer kommunernes selvstyre“, KORA, september 2011. ↩

6 Bl.a. drøftet i Berlingske „Den stille revolution“, 25. juli 2016. ↩

7 „Dansk Økonomi“, Det Økonomiske Råd, efterår 2016. ↩

8 „Én procent af befolkningen har næsten en fjerdedel af formuerne“, Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, 2016. ↩

9 „Dokumentation af effekter ved konkurrenceudsættelse af offentlige opgaver“, version 1, 2014. Forskere på RUC, KORA og KU har gennemgået mere end 2.000 studier af udlicitering. De kvalitetsmæssigt 25 bedste studier om udlicitering publiceret i perioden 2011-2014 er grundlag for konklusionen om, at hverken pris eller kvalitet forbedres. ↩

10 „Wicked problems“ beskrives af Christian Bason i Leading Public Sector Innovation (Policy Press, 2010) som komplekse problemer, der er åbne for fortolkning, karakteriseret af konkurrerende eller konfliktende løsningsforslag, og som højst sandsynligt ikke vil kunne løses fuldt ud. I teorien om Collective Impact opererer man fx med henholdsvis simple, komplicerede og komplekse problemer. De to første problemtyper kan løses inden for kendte rammer. Den sidste kategori kræver grænseoverskridende tænkning, se fx www.CollectiveImpactForum.org. ↩

11 Gavin Smith fra den amerikanske rumfartsorganisation Nasa på Twitter. ↩

12 Center for International Climate and Environmental Research. ↩

13 „Fremtidige klimaforandringer i Danmark“, Danmarks Meteorologiske Institut, 2014. ↩

14 „Defaunation in the Anthropocene“ – et opsamlingsstudie af den nyeste viden på området i tidsskriftet Science, 2014. ↩

15 Miljø- og Energiministeriet brugte begrebet første gang i 1995 og definerer økologisk bæredygtighed: „Den mængde naturressourcer, der kan bruges per år, uden at vi forhindrer fremtidige generationer i at få adgang til den samme mængde og kvalitet.“ ↩

16 „Tal til Psyken, Fakta om psykisk sundhed og psykisk sygdom“, Psykiatrifonden, 2016. ↩

17 „Forebyggelsespakke Mental sundhed“, Sundhedsstyrelsen, 2012. ↩

18 „Mentalt helbred, sygefravær og tilbagevenden til arbejde“, Det Nationale Center for Arbejdsmiljø, 2010. ↩

19 Rosdahl, Nils: „USA (Sundhedsforhold)“, www.denstoredanske.dk ↩

20 „Forhold, der tager tid fra den borger- og beskæftigelsesrettede indsats“, Dansk Socialrådgiverforening, december 2013. ↩

21 „Udsigt til 14.000 færre offentligt ansatte“, Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, 2016. ↩

22 Som de fx kommer til udtryk i de årlige forhandlinger med KL om kommunernes økonomi. ↩

23 Se fx Finansministeriets hjemmeside www.fm.dk, hvor McKinsey-rapporter om sundheds-it, offentlig-privat samarbejde, politi og kommunernes vejvedligehold m.v. er tilgængelige. ↩

24 Altinget, januar 2016. ↩

25 „Velfærdsstaten har glemt de nederste 20 pct.“, Information, januar 2016. ↩

26 „Den sociale arv er blevet stærkere i Danmark“, Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, 2016. ↩

27 „Den sociale arv er blevet stærkere i Danmark“, Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, 2016. ↩

28 www.hjemtilalle.dk på baggrund af hjemløsetællingen, SFI, 2015. ↩

29 „Om udenforskab“, Skandia, www.udenforskabetspris.dk, 2015. ↩

30 „Danmark på fattigdomskurs“, Arbejdernes Erhvervsråd, 2016. ↩

31 „Revision of World Urbanization Prospects“, United Nations Department of Economic and Social Affairs, 2014. ↩

32 „Befolkningens udvikling“, Danmarks Statistik, 2015. ↩

33 Danmarks Statistik for Politiken Research, februar 2014. ↩

34 Rasmussen, René: „Først pisser de på os, bagefter siger de, vi lugter“, Information, juni 2015. ↩

35 „Nyt fra Danmarks Statistik, nr. 502“, 30. november 2016. ↩

36 Leadbeater, Charles: Living on Thin Air: The New Economy, Penguin Books, 2000. ↩

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig Gyldendal Business Fokus på www.GyldendalBusiness.dk. Så sender vi dig en jævnlig nyhedsmail med ny viden til dit arbejdsliv. Om bøger, forfattere og arrangementer.

LINKEDIN

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER

Rodskud (Læseprøve)

Venligboere, nærvarme og trivselstanter
hvordan lokale fællesskaber genskaber velfærden

Af Johannes Lundsfryd, Vibe Klarup og Jacob Bundsgaard © 2017 Gyldendal A/S

Omslag: Bettina Kjærulff Schmidt

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-21445-1

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.Gyldendalbusiness.dk