Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen og dens forfatter til dig.

Rigtig god fornøjelse!
Gyldendal, 2017

Om Jeg gør mig ondt, når ...

Hver femte ung i 9. klasse har prøvet at skære i sig selv (det vi nu kalder cutting), mens hver fjerde pige i 9. klasse er i risiko for at udvikle en spiseforstyrrelse. Det er alarmerende høje tal og derfor nødvendigt at give disse fænomener eller forstyrrelser  opmærksomhed.

I Jeg gør mig ondt, når … kommer livseksperterne – dem, der lever med skaderne og forstyrrelserne – selv til orde med forklaringer og anbefalinger. Livseksperternes råd suppleres af fageksperters vejledninger.

Hvordan skal vi forstå denne risikoadfærd? Hvordan forebygger vi og støtter? Hvor kan vi finde råd, indsigt og viden? Der er ofte ikke lette svar og løsninger. Denne håndbog er ment som en håndsrækning til både fagpersonale og pårørende – og naturligvis de mennesker, der er bekymret for, om de selv er ved at udvikle en selvskadende adfærd.

Lisbeth Zornig Andersen & Karen Gjesing

Jeg gør mig ondt, når ...

Om børn og selvskade

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Forord

For to år siden mødte jeg en ung kvinde ved navn Michella. Hun var skind og ben. Jeg var hendes belønning i forbindelse med et rehabiliteringstilbud for anoreksipatienter. Belønningen gik ud på, at hun måtte være to timer i praktik om ugen i min virksomhed, hvis hun tog på som aftalt. Jeg gik med på det, dog med en vis bekymring. For hvor syg måtte hun ikke være, når hun kun kunne klare to timer om ugen? Hvis jeg skal være helt ærlig, var min første indskydelse, at et sådant menneske måtte være så tæt på at dø, at jeg ikke havde lyst til at tage ansvaret. Det gjorde mig bange. Men jeg sagde ja, og det er noget af det bedste, jeg har gjort. Michella er indenfor sit speciale som anoreksipatient med selvskadende adfærd i form af cutting blevet min største læremester. Og så er hun også blevet mig en meget kær og nær ven – men det er en anden snak.

Michella kan være så tynd, at det synes helt umuligt. Uanset vægt er hun smuk, men det mener hun ikke selv. Dog er hun ikke helt så utilfreds med sig selv, når hun er tyndest. Det er der, hendes selvværd er nået til i dag i en alder af 27 år. Og det nytter ikke, at jeg siger til hende, at hun er modelsmuk. For hun tror, jeg lyver. Hun ser jo noget andet. Jeg bilder mig ind, at hun er på rette vej. At hun hader sig selv mindre og mindre. Men der er lang vej endnu. Og jeg gør mig ingen forhåbninger om, at hun nogensinde kommer der, hvor hun begynder at elske sig selv. I hvert fald ikke, før der er nogen, der evner at vise hende, at de elsker hende så meget, at det kan smitte lidt af på hende. Jeg gør mit bedste, men jeg er nok ikke den rette. Jeg er ikke en kæreste, en mor eller en far. Men i mangel af bedre tror jeg faktisk, at det er godt nok.

Denne erkendelse er jeg kommet til efter at have talt med en række livseksperter med speciale i at skade sig selv – enten ved at sulte sig, ødelægge sine kropsåbninger, overspise, skære, brænde eller strangulere sig selv. Du kommer til at møde dem i denne bog. Vidunderlige og meget smukke mennesker, som hungrer efter at blive elsket, beundret og være uundværlige. Ligesom alle andre mennesker. Af forskellige årsager føler de sig ikke værdige nok til det. De føler sig uelskede, uinteressante, og uvigtige. Som en belastning. Ikke overraskende synes der for mange af dem at være en direkte sammenhæng med en urimelig opvækst på usunde voksenpræmisser, hvor de ikke blev set, eller de har oplevet ulykker og brutale hændelser, der vendte op og ned på deres barnesind.

Michella har i de to år, jeg har kendt hende, sendt mig rundt i en følelsesmæssig karrusel. Jeg har haft ondt af hende, været irriteret på hende, følt omsorg for hende og beundret hende. Hun har kunnet irritere mig grænseløst, når hun sidder og stikker til sin mad. Uden at hun siger et ord, lyser hendes vrede mod den mad, der er sat foran hende. Det er som at se en krig på stumfilm. Ingen lyde, men masser af kropsligt mishag mod at skulle indtage noget så fjendtligt som mad. Jeg har siddet med spændte kæber og skummet over, at hun ikke bare spiste. Jeg kunne have tanker som: Da jeg var barn, stak vi fingrene ned i fucking kogende vand for at få noget at spise. Hvad fanden er dit problem? Så spis dog. Eller lad vær, og gør det skjult, så vi andre ikke belemres.

Jeg kunne også have tanker om, hvor helt vildt sej hun er, at hun kan lade være med at spise. Noget så grundlæggende som at have kontrol over, hvad vi putter i munden, er noget, vi andre kunne lære lidt af. Jeg kunne tænke sådan noget som: Hvilken viljestyrke altså. Og hvilket spild af viljestyrke. Så brug det dog på en uddannelse! Du kan nå hvad som helst med den viljestyrke. Kom nu i gang!

Jeg forfaldt også til irriteret at tænke, at hun jo bare ville have opmærksomhed. Og hvis det er tilfældet, hvad så? Vil vi ikke alle det? Finder vi ikke alle vores måde at få det på? Nogle måder er anerkendte. Som at være den dygtige elev i skolen. Andre er ikke. Herunder selvskadende adfærd. Hvem er vi, at vi skal dømme, hvilket råb om hjælp der er det rigtige? Om der råbes rigtigt, er ikke så vigtigt. Det vigtige er at forstå, at den selvskadende og spiseforstyrrede har noget at sige. Og det er vores forbandede pligt at lytte – eller se – godt efter.

Hvad jeg ikke forstod dengang, altså før tilblivelsen af denne bog, var, at jeg på ingen måde ramte plet i mine analyser. Jeg var ikke engang indenfor skiven. For Michella og de gode mennesker, der fortæller i denne bog, kan ikke bare tage sig sammen. Det svarer til at bede dig om at ændre dit sprog. Nu må du ikke tale dansk mere. Kun engelsk. Du må ikke engang tænke på dansk. Det kan du jo ikke. Det kræver år, før du begynder at drømme på et andet sprog. Selvskade og spiseforstyrrelser er et sprog. Og hvis de skal slippe deres sprog, skal de have et meningsfuldt sprog at sætte i stedet, og det skal trænes regelmæssigt. Hvilke sprog der kan give mening, kommer vores fageksperter ind på i bogen. Og nej, der er ikke en færdig opskrift. En effektiv terapi gør det ikke i sig selv. Men den kan hjælpe, hvis omstændighederne er til det.

Undervejs, mens vi arbejdede på bogen, har jeg ændret mig. Grundlæggende. Jeg har altid holdt på mig selv og mine følelser for ikke at „love for meget“. For ikke at skuffe. Nu ved jeg, at en lille bid kærlighed fra mig kan redde liv. Og det er et af budskaberne i denne bog. Når mennesker mangler ord og sprog til at sige „jeg vil elskes“, viser de det. Sommetider på ret brutale måder. Men de er aldrig brutale overfor andre. Kun overfor sig selv. Jeg kender ingen som Michella, der kan sidde helt stille i et hjørne i virksomheden og suge mig ind med øjnene. Hun siger ikke et ord, og alligevel forstyrrer hun. Nu har jeg lært af hende og de andre gode mennesker, der i denne bog har stillet deres historie til rådighed, at jeg bare kan kigge igen eller sige, at „jeg ser dig, og jeg holder af dig. Jeg løber ingen steder. Spis bare roligt videre“.

Michella er et eksempel på en ung kvinde, der ordløst kommunikerer sine behov for støtte. I den anden ende af spektret er der dem, der skjuler deres spiseforstyrrelser og selvskader. Som ikke bruger det som et sprog. Men mere som et ud af flere værktøjer til kontrol, performance og selvomsorg. Symptomerne er de samme. Motiverne forskellige. Ikke desto mindre er begge kategorier truet på trivsel og liv. Og det er i mange tilfælde de samme greb, der skal til for at støtte dem.

Der er en række budskaber i denne håndbog. Skulle du glemme nogle af dem efterfølgende, kan du jo bare slå op igen. Dog er der ét gennemgående budskab, du skal kunne, hvis du bliver vækket om natten. Skal du støtte et selvskadende og/eller spiseforstyrret menneske, kommer du meget langt med omsorg, kærlighed og nærvær. Det, der lidt teknisk kaldes social støtte i bogen.

Tak til Karen Gjesing for din kærlige faglighed, din skarpe pen, grundighed og disciplin. Tak til alle jer livseksperter, der viser og fortæller os, hvad vi ikke selv forstår. Og endelig tak til jer fageksperter for at gøre os klogere.

God læselyst!

Lisbeth Zornig (Andersen)

Sinnataggen, Gustav Vigeland, 1928. Frognerparken, Oslo
Gustav Vigeland: Sinnataggen (1928).
Frognerparken, Oslo. Foto af Kjetil Ree, CC BY-SA 2.0.

Skriget, Edvard Munch, 1893. Nasjonalgalleriet Oslo
Edvard Munch: Skrik (1893).
Foto: Børre Høstland/Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design.

„Min forståelse for redningskransen kom, da Finn Skårderud viste mig et stort hul, hvor der sidder et menneske i bunden. Han viste mig også Skriget og Sinnataggen – det sidste er en bronzestatue af en hidsigprop i Oslo. Enten kan man se på Sinnataggen, møgungen, eller på Skriget, angsten. Om man møder et menneske på sidstnævnte måde eller på førstnævnte gør en kæmpe forskel, både i kropsholdning, kommunikation, og så videre.“

Dorte Nielsen, mor til en spiseforstyrret
og selvskadende datter

Indledning

Er der nogen som helst forbindelse mellem en streng diæt, en detox og en spiseforstyrrelse? Er der nogen som helst forbindelse mellem en tatovering og at skære dybe ridser i arme og lår, som efterlader ar for eftertiden? Det er alt sammen hårdt og gør ondt, ikke? Sådan kan det være svært at trække grænsen mellem det almindelige og det ualmindelige, mellem normalt og unormalt, mellem raskt og sygt.

Denne håndbog handler om selvskade og spiseforstyrrelser. Hvordan vi kan forstå det, hvordan vi kan hjælpe og støtte, hvordan vi kan forebygge. I bogen kommer livseksperterne – dem, der lever med skaderne og forstyrrelserne – selv til orde med forklaringer og anbefalinger, som bliver suppleret af fageksperter.

Definition af fag- og livseksperter

I denne bog arbejder vi med to slags ekspertbegreber:

Den traditionelle fagekspert, som via studier og praksis har en faglig viden om et emne.

Den såkaldte livsekspert, der har viden via selvoplevet erfaring af et emne.

En Google-søgning på ordet ‘selvskade’ giver i skrivende stund omkring 75.300 resultater. En tilsvarende søgning på ordet ‘spiseforstyrrelse’ giver omkring 636.000 resultater. Og det er alene dansksprogede sider. En Google-søgning på det engelske ord ‘cutting’, om at skære sig selv, giver 488 millioner resultater globalt. Det ældste ord, vi kender her i landet for spiseforstyrrelser, er nok anoreksi, anorexia nervosa eller spisevægring. Det eksisterer stadig som fænomen og som diagnose. En Google-søgning på det danske ord ‘anoreksi’ giver 406.000 dansksprogede resultater. ‘Ortoreksi’, overdrevent fokus på sundhed og dét at spise sundt, ligger i den lavere ende med 18.100 resultater, hvilket kan ses som et tegn på, at det ikke er så udbredt, eller at man ikke taler så meget om den form for spiseforstyrrelse – måske fordi man slet ikke anser det for en risikoadfærd. For det er jo dét, det handler om – risikoadfærd – og ikke om omfanget af Google-søgninger. Hvornår og hvordan kan disse fænomener eller denne adfærd, hvad enten der er tale om spisevægring eller skæren i sig selv, anses for risikoadfærd, hvor adfærden udgør en trussel mod et menneskes fysiske og mentale sundhed og vækker bekymring i familien eller i de sociale sammenhænge, personen indgår i. Der, hvor personen selv mister grebet, så adfærden synes at styre personen og ikke omvendt?

Det er nødvendigt at give disse fænomener eller forstyrrelser opmærksomhed – eller rettere, de tager selv opmærksomheden, hvis vi ikke kommer dem i møde med forståelse og med en passende indgriben. Noget tyder på, at spiseforstyrrelser og selvskade vokser i omfang i disse år, og hvis det får fat, og den unge mister grebet, kan en stor del af en hel ungdomsårgang komme til at lide under fysisk, psykisk og socialt invaliderende adfærdsmønstre.

En undersøgelse fra Børnerådet i 2016 viser, at:

hver femte ung i 9. klasse har prøvet at skære i sig selv, dét, vi nu kalder cutting.

En anden undersøgelse fra Børnerådet august 2016 viser, at:

hver fjerde pige i 9. klasse er i risiko for at udvikle en spiseforstyrrelse.

Og da spiseforstyrrelser og selvskade antager mange former, er det totale omfang nok noget større end hver femte ung. Det er alarmerende høje tal. Også selv om det formentlig ‘går over’ igen for de flestes vedkommende, ligesom eksperimenter med rusmidler i de helt unge år også for de flestes vedkommende finder et fornuftigt leje, så vi kan slette ordet ‘risiko’ fra adfærd.

Når vi spørger, er der stor forskel på at opleve og forstå fænomenerne udefra og indefra. Vi har derfor spurgt os for. Vi har spurgt livseksperterne, dem, der har prøvet at leve med risikoadfærden og for nogles vedkommende stadig lever med den, og vi har spurgt de professionelle, som enten samler på viden om fænomenerne eller samler på erfaring om, hvordan de forskellige typer risikoadfærd kan behandles eller forandres, så adfærden ikke i sig selv udgør en trussel for den unges sundhed og velfærd.

Bogens opbygning

Denne håndbog er inddelt tematisk i nogle hovedområder:

Hvordan kan vi forstå spiseforstyrrelser og selvskade?

Hvordan kan vi forebygge spiseforstyrrelser og selvskade?

Hvilke behandlingsmuligheder er til stede, når adfærden har udviklet sig til risikoadfærd?

Hvilke anbefalinger kan vi give?

I kapitel 1. Hvordan kan man forstå spiseforstyrrelser og selvskade? kan du læse om forskellige teoretiske vinkler på forklaring – eller forståelse – af spiseforstyrrelser og selvskade som fænomener.

Kapitel 2. Livseksperterne om selvskade og spiseforstyrrelser præsenterer dig for livseksperternes egen forståelse af, hvordan det er fat, hvorfor det kom dertil, og hvad de ønsker sig af fremtiden.

I kapitel 3. Når dit barn skader sig selv møder du en pårørende, som fortæller om livet tæt på en ung, en datter, med selvskadende adfærd, hvad det betyder, hvad man kan gøre, og de mange blindgyder, der venter – og ikke mindst smerten.

Kapitel 4. Gal eller normal? Introducerer diagnoserne – og en diskussion om, hvad de gør, betyder, og hvordan de kan anvendes – både som løftestang og snubletråd.

I kapitel 5. Hvordan forstår de professionelle selvskade og spiseforstyrrelser møder du eksempler på forskellige fageksperters forståelse af spiseforstyrrelser og selvskade ud fra deres specifikke uddannelses- og erfaringsmæssige perspektiv, og du vil blive præsenteret for noget af den nyeste viden om omfanget af denne risikoadfærd hos de meget unge

Kapitel 6. Kunne nogen have spottet det? ser på social støtte som en mulighed, når mennesket synes at være fanget i sit mønster af selvskade og spiseforstyrrelser og som en mulig forebyggelse af, at noget udvikler sig fra risikoadfærd til at være udenfor menneskets egen kontrol.

I kapitel 7. Er behandling mulig? kan du læse om livseksperternes erfaringer og om fageksperternes viden og erfaring med behandling. Der vil være eksempler fra såvel hospitalspsykiatrien som ambulant, psykologisk praksis.

I Kapitel 8. De professionelles viden og erfaring med behandling giver vi ordet til nogle af fageksperterne, der kommer med deres bud på, hvad der kan hjælpe.

I Kapitel 9. Om adgang til behandling ser vi nærmere på, om nogle behandlingsformer kan siges at have bedre effekt end andre. Du kan også læse om forskellige veje til behandling og om lægens konsultation som indgangsporten til de gratis sundhedsydelser. Endvidere handler kapitlet om opfølgning af behandling og rehabilitering, ligesom der bliver sat fokus på forebyggelse i det videre perspektiv.

Men inden vi går i gang med de enkelte kapitler i bogen, vil vi bringe en oversigt over de personer, du kommer til at møde. Livseksperterne bliver anonymiseret i den forstand, at de midlertidigt har fået et andet navn, og en enkelts identitet er sløret. De, som frivilligt og ikke i kraft af deres profession er social støtte for unge med risikoadfærd, vil du møde med deres egne navne, og dette gælder også de fagprofessionelle behandlere.

Mød livseksperterne

Louise, 27 år, hører vi fortælle om, hvordan hun opfatter sig selv med den anoreksi, som, hun mener, har sin oprindelse, fra hun var omkring 10 år, hvor hun ‘spiste mærkeligt’. I samme periode var hun udsat for seksuelle overgreb, som blev standset, da hun var 12. Hun har flere behandlingsforløb bag sig, hvor hun har været indlagt svært undervægtig. Louise fortæller også om, hvordan hun har forsøgt sig med cutting. Louise bor for sig selv, er single og modtager p.t. kontanthjælp.

Mille, 28 år, fortæller om tvangspræget, selvskadende adfærd, som har skiftet karakter over årene. En storesøster udviklede anoreksi, Mille udviklede tvangspræget, selvskadende adfærd. Af skelsættende begivenheder i barndommen nævner Mille en voldtægt, da hun var otte år. Hun fik tidligt diagnosen OCD og har været gennem flere behandlingsforløb. Den nuværende risikoadfærd er centreret om tvangspræget adfærd i forbindelse med toiletbesøg og udgør både en fysisk og psykisk risiko, ligesom den i et vist omfang er socialt invaliderende. Mille lever i dag i parforhold og har fleksjob.

Aksel, 53 år, fortæller om, hvordan han i en periode af sit liv med et uhyre pres på den private front brugte cutting rutinemæssigt for at kunne fokusere, når han arbejdsmæssigt skulle optræde offentligt. Og han beretter både om, hvordan han begyndte, og hvordan han stoppede denne adfærd. Aksel lever i parhold, har børn fra tidligere forhold og har også i dag et arbejdsliv med høj grad af offentlig opmærksomhed.

Laila, 24 år, fortæller med stor åbenhed om en barndom og ungdom på kanten med narko, vold o.lign. som overlevelsesstrategier, hun var én af de hårdtslående ‘vilde piger’. Hun har først på det seneste kunnet fortælle om den selvskadende adfærd, som ingen har opdaget, hverken personalet på de psykiatriske afdelinger eller på de opholdssteder, hvor hun i tidens løb har været indlagt eller anbragt. Vold og narko er fortid for hende, hun er i behandling for hashmisbrug og er godt på vej – og så er der lige dét med selvskade, som hun har beholdt for sig selv indtil nu og også skjult for sin kæreste, som hun bor sammen med. Laila er p.t. igangsætter af et projekt for og med udsatte børn/unge som ‘overlevere’.

Line, 32 år, kan fortælle om selvskade og om mange års kamp med og om maden. Hendes barndomshjem så almindeligt og pænt ud på overfladen, men indenfor hækken var familien dysfunktionel, bl.a. på grund af morens alkoholmisbrug. Line er folkeskolelærer og lever i øjeblikket alene.

Lea, 36 år, har i mange år kendt til tvangsprægede handlinger eller vaner, som er svære at give slip på, og hun kan også fortælle om en opvækst med massiv mobning i skolen og generelt dårlig trivsel også i familien, og hun har oplevet et enkelt seksuelt overgreb, da hun var otte-ni år gammel. Lea arbejder som lærer.

Sanne, 28 år, fortæller ikke direkte her, men vi hører om hende gennem hendes frivillige mentor gennem de seneste år. Sanne er vokset op i en såkaldt nomadefamilie, en familie, som i kraft af hyppige flytninger undgår myndighedernes bevågenhed. For Sannes vedkommende betød det, at et årelangt seksuelt misbrug i familien, hele familien, først blev opdaget og stoppet, da Sanne var langt oppe i puberteten. Livet efter, at familien brød sammen og blev splittet, har heller ikke været let for Sanne, som har haft mange indlæggelser på psykiatriske afdelinger og ophold i socialpsykiatriske bosteder bag sig. Hun er i dag fysisk mærket af mangeårig og livsfarlig cutting, som hun nu er stoppet med. Hun lever alene med et lille barn og har taget en HF, men er endnu ikke kommet videre i uddannelsessystemet.

Mød fageksperterne

Bettina Smed er souschef i VIP-huset og har i mange år arbejdet blandt socialt udsatte. Hun er mentor for Sanne. Bettina fortæller om, hvad der er sket for Sanne i de tre år, der er gået siden deres første møde, hvor Bettina blev den sociale støtte for Sanne, og efterhånden som deres relation udviklede sig, også rollemodel eller den betydningsfulde anden, og Bettinas familie og netværk er blevet Sannes.

Dorte Nielsen arbejder i Headspace¹, et frivilligt initiativ under Det Sociale Netværk, som yder gratis rådgivning til unge mennesker med psykisk sårbarhed. Hun er mor til Kristina, som har haft spiseforstyrrelser og været selvskadende over en længere periode, bl.a. ved at strangulere sig. Kristina selv kan vi møde i interviewbogen ‘Gal eller normal’², der handler om mennesker med psykiske lidelser, og i forbindelse med Det Sociale Netværks kampagne ‘En af os’³, hvor hun optræder i videofilm, der kan ses på YouTube⁴. Dorte fortæller både om sin rolle og funktion som mor og pårørende i denne forbindelse, og om sin funktion som social støtte for andre unge med lignende problematikker.

Marie Rørne er cand.psych., specialist i psykoterapi. Hun har erfaring med spiseforstyrrelser og selvskade gennem mange års arbejde i bl.a. distrikts- og hospitalspsykiatrien og i selvstændig praksis. Hun vil fortælle om, hvordan hun forstår spiseforstyrrelser og selvskade, og om sine erfaringer med behandling, både adfærdsterapeutisk (Dialektisk Adfærdsterapi – DAT) og med psykodynamisk samtaleterapi.

Pia Callesen er cand.psych.aut. og ekspert i metakognitiv terapi. Hun har mange års klinisk erfaring med behandling af blandt andet spiseforstyrrelser og selvskadende adfærd. Pia vil præsentere os for de behandlingsmuligheder, der ligger i MCT, Metakognitiv Terapi.

Birte Smidt er speciallæge i psykiatri og har flere års erfaring med behandling af mennesker med anoreksi på Anoreksiklinikken, Psykiatrisk Center København. Hun vil fortælle om anoreksi og om den tværfaglige behandling, der tilbydes, når man er så truet helbredsmæssigt, at indlæggelse er nødvendig.

Gennem hele bogen vil vi møde disse personer og høre dem fortælle. Livseksperternes historier er konkrete fortællinger om, hvordan spiseforstyrrelser og selvskade opleves indefra, så vi forhåbentlig bedre kan forstå, at selv om man har fået en diagnose som anorexia nervosa, så er man stadig et menneske med sin egen unikke livshistorie, som ingen har præcis magen til. Og som det er svært at passe ind i en statistik, en diagnose eller en paragraf.

Ikke desto mindre er det ved hjælp af statistik, at vi forstår noget om omfanget af spiseforstyrrelser og selvskade. Der er forsket en del i disse emner de seneste år. Vi har kort omtalt Børnerådets undersøgelse, som viser, at mere end hver femte ung i 9. klasse har prøvet at skære i sig selv. Det Nationale Forskningscenter for Velfærd, SFI, har så sent som i foråret 2016 udgivet en rapport om unges spiseforstyrrelser og selvskade⁵. Her viser det sig, at omkring 2,7 procent af en årgang 25-årige udviser selvskadende adfærd. Det viser sig også, at det er en lidt anden gruppe (stadig de 25-årige), som får spiseforstyrrelser. Omkring 8 procent af en årgang viser tegn på spiseforstyrrelser, mens det kun er 7-8 procent af unge med spiseforstyrrelser, der også har skadet sig selv ved cutting eller lignende.

Det lave selvværd

Samme undersøgelse viser endvidere en markant sammenhæng mellem belastende opvækst og senere selvskade, mens sammenhængen er mindre markant for unge med spiseforstyrrelser. Men, fortæller rapporten os, begge grupper har et meget lavt selvværd sammenlignet med deres jævnaldrende, men det hører vi mere om i de konkrete fortællinger om, hvad selvskade og spiseforstyrrelse er for nogle størrelser eller fænomener.

Statens Institut for Folkesundhed, der i 2014 undersøgte sundhedsadfærd, helbred og trivsel blandt elever på ungdomsuddannelser⁶, tegner en ungdomsprofil, hvor 18 procent af de unge i gymnasiet har prøvet at skade sig selv med vilje, mens tallet er 22 procent for unge på erhvervsskoler – begge steder er der flest piger, der har risikoadfærd. Disse tal stemmer nogenlunde overens med den tidligere omtalte rapport fra Børnerådet, som viser, at hver femte ung, dvs. 20 procent af eleverne i 9. klasse har prøvet det samme, også med en overvægt af piger i risikogruppen.

Spiseforstyrrelser er der ikke tal for i den omtalte rapport, men der er tal for, hvor mange på henholdsvis gymnasiet og erhvervsuddannelserne, der har forsøgt selvmord eller har overvejet selvmord. Af unge på gymnasierne har 2,8 procent forsøgt selvmord og på erhvervsuddannelserne 7,3 procent, mens tallene for selvmordsovervejelser er henholdsvis 17 procent og 24 procent. Igen tæller pigerne markant højere end drengene i statistikken.

Laila – en af livseksperterne her i bogen – tæller ikke med i den statistik, for hun har aldrig taget en ungdomsuddannelse, hendes tidlige ungdomsliv var overfyldt med vold og narko. Men hun er her jo alligevel, og hun siger: „Jeg har prøvet at begå selvmord seks gange. Da jeg var 13, blev jeg indlagt på den lukkede. Også som 17-årig.“

Man kan dø af det

Selv om der ikke er en direkte og markant sammenhæng mellem spiseforstyrrelser og selvskade og selvmordstanker og selvmordsforsøg, så er det, statistisk set, farligere at leve med f.eks. spiseforstyrrelser, idet 6-8 procent af alle mennesker med anoreksi dør som følge af heraf, og selvmord er en meget hyppig dødsårsag blandt mennesker med anoreksi.

Selvmordsrisikoen blandt unge piger med anoreksi er ifølge Center for Selvmordsforskning målt til over 20 gange større end i normalbefolkningen, mens forekomsten af selvmordsforsøg blandt udskrevne patienter med anoreksi ligger på 16 procent, og forekomsten af selvskade ligger på 23 procent.⁷

Ifølge Mille Waddegaard, speciallæge i psykiatri og ph.d., Statens Institut for Folkesundhed, som for Sundhedsstyrelsen har foretaget en undersøgelse af risikoadfærd blandt danske kvinder, har 26 procent af de 16-20-årige unge kvinder en risikoadfærd, der peger i retning af egentlige spiseforstyrrelser.⁸ Den undersøgelse vender vi tilbage til i kapitel 2 om forebyggelse.

Noter

1 www.headspace.dk/ ↩

2 Dorthe Boss Kyhn: Gal eller normal. Lindhardt og Ringhof Forlag, 2010 ↩

3 http://www.psykisksaarbar.dk/oprust ↩

4 https://www.youtube.com/watch?v=M2GPxWjC6-g ↩

5 ‘Unges selvskade og spiseforstyrrelse – kan social støtte gøre en forskel?, rapport fra Det nationale forskningscenter for velfærd 2013 http://www.sfi.dk/publikationer/ ↩

6 http://www.si-folkesundhed.dk/upload/ungdomsprofilen_2014.pdf ↩

7 http://selvmordsforskning.dk/wp-content/uploads/sites/2/2015/03/NprocentC3procentA5r-maden-tager-magten-procentE2procent80procent93-anoreksi-og-selvmordsadfprocentC3procentA6rd.pdf ↩

8 https://www.folkeskolen.dk/14171/piger-i-farezonen ↩

Forfatteren Lisbeth Zornig Andersen

Lisbeth Zornig Andersen, født 1968, driver Zornig Consult, der rådgiver virksomheder indenfor it og ledelse på strategisk niveau. Dette med udgangspunkt i erfaringer hentet fra programmør- og chefstillinger i virksomheder som Codan, Danske Bank, KMD og Specialisterne.

Lisbeth Zornig Andersen var tidligere formand for Børnerådet og driver nu Huset Zornig. Ligeledes sidder Lisbeth i en række bestyrelser og Advisory Boards som Børnenes It-fond, It-universitetet, Det Sociale Netværk og Specialist People Foundation.

Lisbeth Zornig Andersen er derudover forfatter til en række bøger, som har fokus på udsatte børn og unge i Danmark, bl.a. den stærke selvbiografi ZORNIG- VREDE ER MIT MELLEMNAVN, hvor hun hudløst ærligt fortæller om en opvækst blandt vold og misbrug.

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER

Jeg gør mig ondt, når ... (Gratis uddrag)

Om børn og selvskade

Af Lisbeth Zornig Andersen og Karen Gjesing

© 2017 Gyldendal A/S

Omslag: Camilla Jørgensen

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-21864-0

© Lisbeth Zornig Andersen, Karen Gjesing & Gyldendal 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk