Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen og dens forfatter til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2017

Om Feberfrihed

Mens feber er et tegn på sygdom, er feberfrihed den flimrende, hudløse tilstand efter sygdommen, hvor feberen sidder tilbage i kroppen som et spor af desorientering og svimmelhed, men også som en følelse af overvindelse og katarsis. Det er denne posttraumatiske tilstand, der karakteriserer Sophia Handlers debut. FEBERFRIHED er livlige, rastløse og fortættede prosadigte, der kredser om angst som et vilkår og som en omklamrende tilstand.

Sophia Handler

Feberfrihed

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Feberfrihed (Gratis uddrag)

Sophia Handler

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-21954-8

© Sophia Handler & Gyldendal 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

Noen spørgsmål får vi ikke svar på, tenker diktet om hun som skriver det, og kanskje er det til beste for oss. Sannelig er det mange svar som ikke får spørgsmål også, tenker hun som skriver diktet om vinteren. Helligdussen.

– Morten Langeland

(hvad kan man egentlig, hvad er ens evner?)

Der er langt ind til mit nærvær. Jeg bliver ofte bare hængende i opgangen. Som en tynd middelhavsdyne. Hvid, medgørlig. Så lungerne føles uopslidelige. Eller som kogt mælk.

Det er ikke de evner, der skal bruges. Klædeligt er det til gengæld at hilse og at motionere. Taktløst at orientere sig i en dagligstue. Eller kun dukke op for at møde bestemte. De kan stadig være ude i entréen. Have navne. Som en slags kiosk.

Jeg kan smykke mig med en knude. Vælge alle dem, der følger med øjnene, hvor den sidder. Ligge på en bænk og sluge hele mandler. Lade blikket gå rundt og lade være med at smile. Fra nu af give et andet, mere kuperet indtryk. Komme nordfra eller fra venstre. Tro alles fejltagelser er meningen. Tabe i vægt. Alligevel stå op om morgenen. Være fuld af risici. Få angst til at se pæn ud. Få folk til at tænke: hvad.

Ellers er jeg god til blomkål. Til selleri. I det hele taget meget al dente. Det er ikke sådan, at stykkerne falder af gaflen.

Engang var jeg så smuk, at alt var for stort til mig.

Min balance er sikker som pigtråd. Eller som at træerne er en vej op. Som at havet er en vej ned. At en brandtrappe er midt imellem. Det er ikke så høfligt at prale af. Stille sig tæt op af et andet menneske i S-toget. Det kan være en, jeg har mødt før. Mange morgeners omlægning af signalsystemet.

Var det her en rundboldkamp, havde jeg været i hop.

Men det er barnligt gerne at ville gengælde. Vælge yndlings. Tale sådan og få alt bragt. Forlænge en sløvhed ind i eftermiddagen. Nu kaster jeg. Nu kaster jeg mig ud af sigte. Næste gang, jeg ser mig i spejlet, er jeg nok blevet malet.

(hvorfor kan man ikke bare lade sin bagage stå?)

Alting stiger i værdi ved at blive båret. Børn i vaflede dyner, bakken bare til salt og peber. De samme par bukser flere dage i træk. På restauranten tog jeg en kort kjole udenpå. Bed mig i kinden. Sådan har visse bekendtskaber sat sig som belægninger på min tunge.

Munden kan være et æg, jeg slår ud. Med samme råhed. At spejle sproget på begge sider, få bestemte strofer på hjernen. Aldrig tale om barndommens fodvorter. Hestenes navne i e-mailadresserne. Hvordan det hele ligger og simrer i baghovedet.

Gåsehud kan være et alfabet. Blindskrift. Nylonstrømpernes blanke overflade. Mine negle, der ødelægger maskerne systematisk. Sådan kan jeg se ud på vej op gennem opgange. Lige så oprevet udvendig som indvendig.

I den slags nervøsitet er jeg som en hund under fyrværkeri.

Min mæthed kan bryde ud i lys lue. Det sidste stykke pizza må kommes i køleskabet. Til sidst bliver madrester noget, jeg ikke kan sove uden.

Det er ikke mine gennemsigtige gardiner, der blafrer ud på altanen. Men det er mine morgener på vej ind nedenunder. Mine vegetarretter hjemmefra. De små gnavesår efter mit undertøj. Som navneskilte på planter, der tåler halvskygge.

Det er sådan en smal fordelingsgang, jeg går rundt i. Kurvemøbleret og knirkende. Fuld af stankelben. Så jeg er nødt til at skrige: natten, tag den af mig, få den væk.

(hvorfor vågner man altid så tidligt?)

Dagslys er et sødemiddel. Nogen gange kan der opstå en overdosis. Kvalmt. Jeg vil skynde mig ud mellem kartoflerne og have dem under mig. Hvad jeg siger der, kan lyde som en bestemt opskrift.

Men bølgerne kan ikke skylle ind over marken. Derfor høster man i stedet.

Jeg skal vise mine slægtninge rundt. Passere et hvidt hegn. Have styr på alle udgangene. Det kan være meget at have, bare til sig selv sådan.

Men der er en tryghed i at sidde på cykelstyret. Læne sig modsat i svingene. At andre træder i pedalerne for mig.

Anonymiteten i de rejsendes ansigter. Intet har godt af at blive efterladt i solen.

Græshopper drikker af fugt om natten. Det er en hinde spændt ud over. Sådan kan undertøj også føles.

Som regel vejer man dyr i slynger.

Hvis der er en motor under hænderne i stedet, kan det være en drøm.

Ved daggry er det mig selv, der sidder bag rattet. Så overraskelser er noget, der mærkes mest i ryggen. Drivhuset står stadig i solen og blinker. Jeg har set ind i det for længe. Næsten ligesom en skuffethed.

Det er sådan, et nu etableres. Eller det er sådan, jeg nu etablerer smykkernes uorden. Folk burde gøre deres tilbygninger færdige i stedet for bare at tage hjem og holde jul.

(hvor længe kan man vente med at gå ud og tisse?)

Ofte lytter jeg først i lang tid. Til overtalelse. Cirka halvfems kilometer på motorvejen. Eller måske en time, hvis jeg er fuld sammen med en, og vi begge to vil det nok.

Sommeren kan mest være børnenes. De kan være blevet klippet og være kørt i den samme bil. Eller pludselig være skolesøgende på stengulvet. Med kamilleblomster i hænderne. Senere kan kogende vand være blevet hældt over. Drukket i store slurke.

Jeg kan synge mig igennem ligesom fuglene. I dagtimerne er de meget stille. Det kan jeg selv være. At lukke øjnene kan gøre sådan en tavshed lettere at befinde sig i.

Et egern kan sidde mellem grenene og ligne tyggegummi i nogens hår.

Hånden med sine henvendelser. Saksen, der arbejder i dem. Nederlaget i at måtte se væk. Jamre efter hvil. Når jeg har brug for en pause i biografen. Når jeg har låst toiletbåsen efter mig. Når jeg føler mig som en søster.

Mine brystvorter kan virke stramtsiddende. Men aldrig overflødige.

Bruseren og telefonen kan bede om at overtage hinandens opgaver. Hvor tilpas at have samme konsistens som lim. Mærke lunger, hvor de ikke sidder. Eller vise sin nysgerrighed ved en plastikoperation.

Det kan være svært at komme videre i en ferie. Flere slags mekanismer skal trækkes op og slippes. Fx ugerne. Bålet. End ikke en sovepose kan kruse mit hår.

Men det skarpe lys svejser rektangler over øjenbrynene. Skærer til, mens retterne bliver sendt rundt om bordet. Stille på-vej-væren. Kaldt i skiver. Jeg kan takke pænt nej ved at rejse mig for at åbne køkkenvinduet. Have fornemmelsen af at flyde over i sort som en blæksprutte. Have et ukendt antal arme.

(hvad plejer man at spise til morgenmad?)

Det mest kliniske, jeg kan komme i tanker om, er et birketræ set fra toget på vej ned gennem Tyskland. At vaske vindueskarmene i brun sæbe. Eller mine knoglers ubøjelighed. Jeg kan blive mæt af at tegne med sprittusch.

Man kan se på farven, hvis det er kød.

Stilladser kan vise en lige så ren disciplin gennem helligdagene. Som en rygsøjle. De hvide poser omkring mine hårrødder. I stuen står et klaver med elfenbenspedaler, tangenterne kan foldes sammen til en klapsammenmad.

Senere hæver jeg cigaretten og føler, den begynder i lidt større portioner.

Barndommen kredser om grød. Ikke at sluge kirsebærstenene. Jeg har så meget avocado i mig, at min hud bliver til at mose med en gaffel. Lige nu har jeg mere lyst til en æggemad. Måske bare et hårdkogt æg. Måske bare blommen.

Jeg vil helst skildre mig selv ejendomsmæglet. Gnave et stykke af krydderihylden. Eller have en kold pandekage uden fyld, bare foldet to gange på midten.

(hvilken slags næring er det?)

Smør. Oliven. Udvekslingsstuderende. Nedbidte negle, eller den tørrede kokos i müsliblandingen, der ligner hver sit kontinent. At mødes efter mørkets frembrud, så man ikke lægger mærke til hinandens akne.

Tavshed: smagen af østers.

Mit ansigt: spinat, frossen.

Mine natbukser: et krat af fine roser og elastik. Knaphullerne: brede.

Jeg tager min sølvhalskæde tilbage på, langsomt, gennem munden, kun for den trækkende følelses skyld. Jeg kan have haft meget travlt med at komme hjem i løbet af natten. Ligget på maven og betragtet en stejlhed. Som brystsvømning. Kanten er noget, man kan gribe fat i. Det er aldrig helt tilladt.

Fysisk hukommelse kan være en vildvin, der dækker hele facaden. Viskestykker om hovedet i køkkener, eller ombukket pap. Jeg husker begivenheder ved at støbe dem i beton. Vejr ved at bade i det. Alt det, sprit tager.

Min vægt kan føles som at kravle op ad en skrænt. Holde vejret, til jeg igen sidder i bilen. Eller at jeg har en fiskekrog siddende fast et sted. I det tomme punkt mellem brysterne. Som en lille dal. Om aftenen kan bjergene næsten ikke nå hinanden. Men bliver spidst stående.

Havet kan blive hængende i næsen efter et dyk. At være gået forrest ind i den store sal. Glæden ved at se intet komme imod sig. Få en god karakter.

At komme i tvivl kan føles som at tænde for en elektrisk vifte. Have historie, blive bedt om at finde sine ting frem. De kan have ligget i tasken og rørt ved hinanden. Mine gode ønsker for fremtiden: bare at være indhold og opføre sig sådan. Som frøer, der ligger i dyndet med alle størrelser og dissekerer hinanden.

Sådan en søvnig oversigt mellem børns regnjakker. Deres flertal af sange. En slags eng, eller bare sat på repeat.

Besøg hos jævnaldrende fætre. Alligevel foræringen af et væren først til den yngste. At man drømmer det lige bagefter. Jeg havde en talende hund, eller også var jeg en hund.

Mæthed kan tilbringes med at skrabe forskellige aldre og tilstande til sig på en parkeringsplads. Så hejser jeg et par store solbriller op mellem sol og ansigt og befinder mig godt lukket.

Ingen kan røre mig, så længe min telefon er i flight mode.

Men at være øm mod mig betyder at strejfe min skulder. Varmt porcelæn er ikke til at holde på, når det lige er kommet ud af opvaskemaskinen. Som et fremmed håndtryk, friskt og renset, hvori jeg hænger, tungere.

Hilsner kan være ligesom at finde en klump ler tilovers. Miste dens form i hænderne. Ældre end meningen. Mere kompliceret end en t-shirt.

Ikke at have gemt kvitteringen. Eller bare at omtale klædeskabet som lukket og uundværligt. Lade det her afsnit af Kender Du Typen vare for evigt.

Forfatteren Sophia Handler

23-årige Sophia Handler debuterer som forfatter med digtsamlingen Feberfrihed - rastløse, fortættede prosadigte, der kredser om angst som et vilkår og som en omklamrende tilstand.

Sophia Handler er uddannet fra Skrivekunstakademiet i Hordaland, Norge. Hun læser fransk på Københavns Universitet.

Fotograf: Anne Mortensen, 2016

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER