Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen og dens forfatter til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2017

Om Tro, håb og fællesskab

”Med fremtiden har vi det som de fulde mennesker i den muntre studentersang om Sundturen: De stirrer mod Hveen, men ingen kan se’en.” Således indleder og slutter Per Stig Møller denne bog, der analyserer og diskuterer mange af vore grundforestillinger og forhåbninger - ud fra den opfattelse, at det i virkeligheden er menneskets projektskabende bevidsthed, der afgør håbets, krisens og teknologiens fremtid.

I sine tidligere bøger har Per Stig Møller påvist ideologiernes magt og advaret mod antihumanisme og ekstremisme. I sin nye bog optegner han det landskab mellem ekstremerne, hvor man kan samle i stedet for at sprede - og hvor størsteparten af danskerne efter forfatterens mening befinder sig. Herigennem fremstår et billede af den aktive humanisme med borger-lighed, hvor det etiske engagement bestemmer politikken og ikke omvendt. Han fremhæver de væsentlige ligheder, der kan binde socialdemokrater, konservative og venstremænd sammen, hvis de vil beskæftige sig med konkreter i stedet for teorier.

Per Stig Møller viser en vej bort fra den afgrund, særinteresser, ideologier og utopier har bragt os på kanten af.

Per Stig Møller

Tro, håb og fællesskab

Om det som spreder og det som samler

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Tro, håb og fællesskab
Om det som spreder og det som samler (Gratis uddrag)

Per Stig Møller

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-21992-0

© Per Stig Møller & Gyldendal 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

I. Fremtidshåb og fremtidstro

1. Check på fremtiden

Med fremtiden har vi det som de fulde mennesker i den muntre studentersang om Sundturen. De stirrer mod Hveen, men ingen kan se’en. Ikke desto mindre stiller vi roret, som om vi har et klart billede af, hvor Hveen og vort mål ligger. Om man støder på grund eller når i havn forekommer tilfældigt og rorgængerens indflydelse på resultatet minimal. Alligevel afhænger det af den valgte kurs mod et nok så tåget mål, hvad vej man sejler. Sejler man for vind og vejr, har man under alle omstændigheder overladt sin skæbne til guderne. Tilbage for os er blot at tage varsler. Således som fremtidsforskerne forresten gør.

Der er optimistiske eller pessimistiske fremtidsvisioner. De vil have os til at gå glade med på den store færd eller vige skræmte tilbage fra den uhyggelige sejlads mod afgrunden. Deres argumenter og belæg kan være videnskabelige, religiøse eller filosofiske. Imidlertid bliver sanddruheden hverken større eller mindre af det ene eller det andet. Man ser kun den sandhed, der passer til ens temperament. Den samme tanke ligger bag den franske historiker Emmanuel Todds „Den gale og proletaren“ (1979). Heri opfatter han vor tids totalitære bevægelser som middelklassens og småborgerskabets flugtmanøvrer bort fra den psykisk krævende individualisme. Deres drøm om en fremtid med absolutte løsninger på den enkeltes og på samfundets problemer er længslen efter en forlænget barndom i den trygge borgerfamilies skød. Den har kastet dem i armene på hver favn, der bød sig til. Om så denne er nazismen, fascismen eller kommunismen. Hvad politikken virkeliggør, er hvad mentaliteten sukker efter. Kai Aalbæk-Nielsen resumerer dette forløb således:

„Det er en proces, der for alvor tog fart i Europa i det 16. århundrede. Opfindelsen af bogtrykkerkunsten og den mere omfattende skolegang og alfabetisering stimulerede folks tænkning, men dermed også de skizofrene tendenser i Europas historie. Det kan nemlig være byrdefyldt at skulle tænke selv og være et selvstændigt individ. Derfor er der mange, der flygter fra friheden. Enten begår de selvmord, eller de bliver mentalt syge, eller de slutter sig til en ny autoritet og en totalitær ideologi. En høj grad af frihed fører ofte lige over i diktaturet, fordi friheden er så vanskelig at administrere for den enkelte“¹.

På hver sin vis og i hvert sit samfundssystem har især to optimistiske utopier eller fremtidsprojekter domineret vor del af det 20. århundrede, uden at vi har nået eller formentlig nogensinde når, hvad de stiller os i udsigt.

Socialismens smukke drøm om et menneskeligt og jævnbyrdigt fællesskab bragte Lenin til at gennemføre den marxistiske revolution i 1917-1918, uden at eet eneste af hans socialistiske fremtidsløfter er holdt, og uden at een eneste af hans fremtidsvisioner er gået i opfyldelse. Hans succes bestod i hans mentale sammenfald med det russiske småborgerskab, hvis største og mest tragiske triumf den russiske revolution var; thi revolutionens arkitekter var hverken bønderne eller industriarbejderne, men borgerskabets velbjærgede børn, som havde fået tid til at tænke og rum til at flygte fra den foruroligende individuelle ansvarlighed. Revolutioner sættes i værk af de rige, der skubber de forarmede foran sig. Todd betragter Lenin som syg. Han „anså sig selv for at være noget, han ikke var, nemlig en repræsentant for verdensproletariatet, ganske som Hitler senere fejlagtigt opfattede sig selv som repræsentant for de blonde ariere. Den sygelige galskab består i en særlig bevidsthedstilstand eller snarere i en mangel på bevidsthed om ens eget dybeste motiv, nemlig magtmotivet“².

Efter dette mønster fortrænger enhver -isme sit eget mål, magten, til fordel for det ideal, den foregiver at tjene. Derfor bryder det fortrængte dobbelt igennem, når sejren er vundet. Realiteten (magten) fordriver idealet, der aldrig lader sig realisere ad magtens vej. Idealet var den særlige bevidsthedstilstand, der holdt det dybe magtmotiv skjult, hvilket netop er tegnet på de idealistiske magtstræberes skizofrene tilstand. De spiller en rolle for verden – men også for sig selv og bliver ofre for de kræfter, der ligger bag rollen, og som styrer dem, uden at de er sig det bevidst. Derfor kan de hellige sig hensigter og hengive sig til midler, som slet ikke svarer til hinanden. De lyver både for sig selv og verden om deres egentlige motiver. Da motivet er skjult, kan det tage magten fra dem, i samme øjeblik de får den ihænde. Det store menneskelige mål forsvinder til fordel for den umenneskelige magt. Retrospektivt kan vi følgelig spørge, om det overhovedet var meningen, at vi skulle nå det store mål? Om målet ikke snarere skulle holde os til ilden og indgyde os den jernhårde disciplin, så vi blev ved med at arbejde, slås, isolere og myrde i selvforblindelsens tro på, at frihedens, lighedens og broderskabets store dag ville vokse ud af vore gerninger? Anskuer vi imidlertid disse revolutionære ud fra skizofreniens diagnose bliver de uskyldige. Der var ikke tale om en sammensværgelse mod menneskene, men om ædle hensigter, hvis dybere væsen de ikke selv kendte, og som både vi og de måtte blive ofre for. De troede på, hvad de sagde, men vidste ikke hvad de gjorde. De var besatte.

Ingen af de steder, hvor socialismen har taget magten, har den realiseret andet end magten. Den har aldrig tilvejebragt det, som var motivet for kampen: det retfærdige, gennemført demokratiske samfund for folket og ved folket med lighed og fælleseje. Derimod har den oprettet konzentrationslejre overalt. Ved sin død efterlod Lenin 52 af slagsen. De og ikke det samfund, for hvis skyld de blev oprettet, blev socialismens arvelod. Hvad man ofrede for sagens skyld var ikke alene menneskene, men også sagen selv.

At den socialistiske drøm var videnskabeligt underbygget var en forudsætning for den massive støtte hos det efterhånden irreligiøse eller direkte antireligiøse borgerskab, der måtte finde en ny tro og en ny havn at stile mod, hvori det kunne finde ly for den uoverskuelige og uberegnelige virkelighed og drømme sig til trygge, regulerede og regulære forhold. Dens tro blev socialreligionen, der lovede det forjættede land her på jorden. I dens navn gennemførte man umenneskeligheden og troede at få menneskeheden ud i den anden ende. Hvad man fik ud af billedet var imidlertid menneskene. Socialismen som fremtiden er et gyldent håb og en fortsat flugt blandt dem, der ikke har den, og en barsk magtfaktor hos dem, der lever med den. Den er en check på fremtiden, der er udækket i nutiden, og som bringer sine tilhængere ud i vekselrytteri. Som socialreligiøs frelselære opfylder socialismen derfor de kriterier på gejstlig magt, som sociologen Max Weber opstillede. Ved ikke at høre nutiden til, men alene være en del af fremtiden, optræder den som troen, hvis væsen er at være hævet over hverdagen. Deri består den karismatiske præstestands mulighed for at forkynde troens goder. De kan jo ikke efterprøves. „Håbet overdrives i den grad, at det afløser virkeligheden, det får et sådant herredømme over menneskenes bevidsthed og meninger, at man ikke længere bryder sig om realiteterne“³.

Mens Stalin realiserede socialismen i 1930’rnes Sovjetunion, opstod i Vesten en anden teori, der ligeledes med videnskaben i ryggen ville skabe et fuldkomment samfund, den krisefri kapitalisme. Efter at have set 30’rnes arbejdsløshed og inflation regnede økonomerne Keynes og Myrdal ud, hvorledes man i al fremtid kunne udelukke et lignende, primitivt og ustyret tilbagefald til elendigheden. De konstruerede den konjunkturudjævnende finanspolitik, ifølge hvilken det offentlige med sin pengepolitik justerede betalingsbalancen og arbejdsløsheden, således at man sikrede fortsat vækst og lav arbejdsløshed. I sig selv måtte den fortsatte vækst overflødiggøre den sidste.

Selv om man troligt har fulgt denne model, står man nu med fortsat vækst og arbejdsløshed; thi lønningerne har gjort eksportvarerne for dyre, teknologien har begrænset jobudbuddet, arbejdsløshedslovene har skabt større tilgang til arbejdsmarkedet (og arbejdsløshedskasserne), og råvarepriserne er med eet steget i ganske uventet og uproportional grad. Man står med en krise, man aldrig har kendt magen til. Det uventede indtraf og slog påny al videnskabelig forudseenhed overende. „Det er en mærkelig krise“, skriver Erling Olsen: „Den ligner slet ikke de hidtidige. Under de hidtidige kriser er produktionen faldet. Under denne krise stiger produktionen. Under de hidtidige kriser er beskæftigelsen faldet. Under denne krise stiger beskæftigelsen“ – men altså ikke nok, for „der er en meget stor tilgang til arbejdsmarkedet, bl.a. af kvinder, som kræver deres ret til arbejde“⁴.

Den krisefri kapitalisme viste sig at være en selvmodsigelse, for kapitalismens væsen er krisen. Videnskaben havde ikke skaffet os midler ihænde til at styre fremtiden, men alene givet os en drøm om at kunne styre den, som viste sig at være – en drøm. I stedet for at have enten inflation eller arbejdsløshed har vi fået begge dele. Den trygge fremtidstro, 1960’ernes vestlige politikere og økonomer lullede sig ind i, forvissede om den fortsatte væksts uundgåelige velsignelser, viste sig at være en farlig illusion, der sikkert alt for sent fik dem til at opdage, at fremtiden ikke er til at stole på og væksten ingen garanti mod problemerne. Man lod de offentlige udgifter stige i tillid til, at inflation og det dermed øgede skattebeløb næste år ville skaffe dækning for de dækningsløse checks, men gjorde regning uden vært og blev nødt til at indskibe sig i et gigantisk vekselrytteri. Samtidig lod man ikke alene skatten følge med inflationen, men lod den tillige æde sig ind på reallønnen i nogle indkomstgrupper. Selv om man endnu har vækst og stadig stigende realløn i de fleste samfundsgrupper, så har man kun dette, fordi man fortsat overforbruger jordens ressourcer, forøger underskuddet på betalingsbalancen og lader inflationen og arbejdsløsheden vokse. I stedet for at stole på fremtiden sætter man nu sin lid til, at man ikke får noget med den at gøre. Alt det er sket, som Keynes og Myrdal lovede ikke kunne ske, og man synger fortrøstningsfuldt med på Fy og Bis omkvæd om, at der ikke sker noget, som ikke må ske: „Og sker der så noget, så siger vi, jamen, der sker ikke noget, som ikke må ske“.

Fremtiden blev som sædvanlig anderledes end „min kone Ilsebil vil“. Alligevel er det den, vi sætter vores lid til. Vi kan ikke andet med vores indgroede dynamiske væsen, der hverken under det vestlige menneske rist eller ro.

Også ved vort århundredes begyndelse var der selvfølgelig optimister og pessimister, der spåede om fremtiden. Idag kan vi se, om der var belæg for deres glæde eller angst. Optimisterne mente, at vi var på vej mod en moden, civiliseret tidsalder, hvor den stigende velstand bragte samfundsmodsætningerne ud af verden. Samme vej mente de krigene ville gå. På trods af den preussiske imperialisme, Krim-krigen, den franske kolonialisme i Nordafrika, den engelske bl.a. i Sydafrika med Boer-krigen, Bokseropstanden i Kina og de russiske anarkisters attentater forudså oplyste kredse en fredens tidsalder, der aldrig ville få ende. Krigen var et barbarisk og overstået stadium, der desværre vendte tilbage i august 1914. I sorgløshed kastede man sig ud i sorgen. Ingen kender sandelig historien, før historien er forbi. De optimistiske profeter kendte hverken deres eget småborgerskab eller deres egen mellemklasse, der iflg. Emmanuel Todd var psykisk unormale. „I det private liv var mellemklassen puritansk og selvplagerisk, og politisk gav den udtryk for et mentalt delirium, der førte til kollektivt selvmord under den første verdenskrig og senere til den russiske revolution i 1917 og til Hitlers magtovertagelse i 1933“⁵.

De fredelige, harmoniske eksistenser sætter deres lid til fornuften og projicerer deres egen fornuft ud i fremtiden, som følgelig ikke får plads til det irrationelle, den aldrig kan regne med, og som altid slår fornuftens regnestykke i stykker. Det var atter det skjulte, uforudseelige bag de velmente beregninger, der slog det nydeligt opstillede fremtidsspil over ende.

Det tyvende århundrede bragte den rigeste af alle historiens epoker, men også den mest barbariske, skønt vi var mere civiliserede og bedre uddannede end nogensinde før. Frihedens epoke blev besættelsens. Livets tidsalder dødens. Aldrig havde analfabetismen været lavere, fattigdommen havde aldrig været mindre og de sultne aldrig så få i den vestlige verden. Alligevel var det veluddannede borgersønner, der ledede den russiske revolution på en måde, som decimerede den russiske befolkning med 60 millioner, og siden hen hjalp Hitler og hans parti til en magt, der udryddede snese af millioner mennesker overalt i den oplyste del af verden. Europæisk skolede intellektuelle vendte efter anden verdenskrig tilbage til deres forskellige hjemlande i den tredje verden, hvor de slagtede et par millioner mennesker i Cambodia og flere hundrede tusinde i Laos og Vietnam. Med henvisning til europæiske læremestre af højeste karat som Marx og Engels dræbte og isolerede Mao, Castro og Neto tusinder og atter tusinder af landsmænd, mens Mingistu tager samme told i samme mestres navn i Ethiopien, og guineaneren Sekou Touré i den europæiske socialismes hellige navn lammer sin befolkning med frygt.

I virkeligheden er disse regimer, der påberåber sig den sociale intellektualisme, som Europa har skænket verden for at befri den fra undertrykkelsen, blodigere end de regimer, som ikke påberåber sig andet end magten, hvad enten det nu drejer sig om Amin, Bokassa, Videla eller Pinochet. Det gør ikke deres blodtørst mere retfærdig, men det sætter vores forargelse i relief. Den kan ikke rigtig tænde, når mordet sker med henvisning til en teori, vi selv skatter til. I samme sekund vi retter forargelsen mod teoriens mordere, tvinges vi til at se vore egne teorier efter i sømmene. Det er mere bekvemt at fordømme dem, der står for alt det, vi i forvejen går imod, end at dømme dem, der taler som os selv. Bokassa, Pinochet, Videla er bødler, som bare vil bevare deres magt, mens Castro, Neto, Mingistu, Bresjnev, Pol Pot, Pham van Dong på papiret vil en fremtid, som svarer til alt det, vi finder rimeligt. Er de gale, kan der også være noget galt med os – eller med vores fremtidsdominerende ideologier. I „Livet i Gøgereden“ har jeg trukket nogle tankemæssige linjer og mønstre op til forklaring af denne misere. Emmanuel Todd er gået en anden vej. Han finder en mental forklaring bag denne triste ondskab. Den ligger i, at alle de ideologiske tyranner stammer fra det småborgerskab, der flygter fra virkeligheden ind i socialismens eller rationalismens beroligende orden. De er skizofrene og har træk tilfælles med spritbilisterne, „f.eks. en noget indtørret følsomhed, undertrykkelse af seksualitet, af kunst og af moralsk tankegang og en meget begrænset humoristisk sans“⁶. Den civilisatoriske udvikling har i det tyvende århundrede bibragt dette borgerskab så megen viden, at angsten for at stå alene med den har fået dem til at flygte fra eksistens til bevægelse. Nu skal man nok være varsom med klassepsykologi af denne art. Den smager af begreber som tidsånd og folkekarakter, der fik skylden for alt ved århundredets begyndelse. Forklaringen kan nok så meget ligge i de tankemønstre og intellektuelle værdiforestillinger, Vesten har bygget på i de sidste par århundreder, hvor fremskridtsog fornufttro har ført til forestillingen om, at man ved statens hjælp kan skabe det ideelle folk. Og netop gennem småborgerskabets opstigen til uddannelserne har dets børn fået del i denne akademisme, som de derpå har sat sig for at føre ud i livet. Sønner af det praktiske folk, som de var. Denne tankegang er også Jean Daniels. I sin leder i „Nouvel Observateur“ for 8.10.79 om Pol Pot beskriver han under den så rigtige titel „Så velkendte forbrydelser“ Pol Pot som „Revolutionens monstrøse engel, der i hver besiddende ser en undertrykker, i hver bybo en korrupt, i hver intellektuel en svindler; denne mystiker, der alene tildeler bønderne den frelsende mission, som af andre tillagdes arbejderklassen og dennes førere; denne beundrer af dyden, som i volden, såvel mordets som ofrets, ser den eneste rensende kraft, der tillader de overlevende at skabe Det lykkelige Samfund, denne Pol Pot, hvem er han? Oprindelig, når alt kommer til alt og i en vis forstand, en af vore. Og ovenikøbet en helt“. Og det er han, fordi han i de leninistiske skoler i Paris har fundet den kraft og lære, som fik ham til at kæmpe mod franskmændene, mod Sihanouks partisaner, mod amerikanerne og Lon Nol og endelig mod de vietnamesiske naboer – og mod sit eget folk.

Det tyvende århundredes drøm om fredens og oplysningens gyldne tidsalder blev gjort grundigt til skamme, da just freden og oplysningen blev sat på dagsordenen af de statsledere, der fik magten til at gennemføre dem og havde viljen til at gøre det i henhold til deres teori om, hvori social fred og korrekt oplysning består.

De optimistiske utopier, som har præget århundredet, giver ikke grund til andet end pessimisme. Til gengæld giver de pessimistiske eller negative utopier ikke grund til optimisme. De sidste er desværre kommet virkeligheden nærmere end de første.

De pessimistiske fremtidssyner har naturligt nok haft flest fortalere blandt konservative ånder, selv om deres ophavsmænd ikke nødvendigvis behøver at være synderlig konservative. Klassepsykologisk vil de ofte vise sig at høre til grupper, hvis indflydelse og magt er vigende.

For den konservative er historiens træghed og menneskets træskhed noget man må regne med. Den konservative politiker Michel Debré har sagt, at „verdens virkelighed vil altid være en hård virkelighed. Menneskene bliver aldrig dydige“⁷. Derimod afviser socialismen træskheden ved at tro på det fundamentalt gode i menneskene og gøre dem til et produkt af samfundsforholdene. Bliver disse gode, bliver menneskene så gode, som de i grunden er. Derfor svarede socialisten Mario Soares Debré med følgende erklæring: „Min tro, det er at tro på mennesket – ikke på menneskets godhed, for problemet stilles ikke på denne måde, men på den evne som hvert menneskeligt væsen har til at gå frem og fuldkommengøre sig. Og i den forstand tror jeg på mennesket, jeg tror på fremskridtet, og derfor tror jeg på demokratiet og på den demokratiske pluralisme“⁸.

Træskheden indgår slet ikke i det postrevolutionære regnestykke, som de træske isoleres fra eller psykofarmakiseres ud af. I fald de ikke direkte bliver udraderet som kontrarevolutionære. Omvendt bekræfter netop de postrevolutionære begivenheder den konservatives mistro til de ædle hensigter og det fundamentalt gode menneske. En pessimistisk utopi får ikke tilhængeren til at gå ud at slå mennesker ihjel af hensyn til en lykkelig fremtid. Han slår højest sig selv ihjel. Til gengæld kan en optimistisk utopi bringe morderen op i sine utålmodige tilhængere, der ikke har tid til historiens træghed. Dette er vel en af grundene til, at de liberale regimer har dræbt langt færre mennesker end de socialistiske, som føler sig moralsk forpligtede til at rense nutiden for at nå en fremtid, det liberale menneske ikke mener nogen magthaver har ret til at påtvinge borgerne. På den anden side har de højkonservative eller gammelliberale regimer dræbt i massevis for at forhindre en udvikling, som de i deres pessimisme så faretruende nær. Dette gælder just Videla og Pinochet. Hitlers regime adskiller sig herfra, fordi han ikke ville bevare samfundet, som det var, men forandre det totalt for at realisere sin utopi. For ham og Stalin drejede det sig om at skabe en ganske anderledes fremtid, mens Pinochet og Videla anvender alle midler for at undgå den.

Mens det optimistiske fremtidssyn gerne fandtes hos det støt opstigende borgerskab, var pessimismen fremherskende i kulturlivet, der udefra så mellemstandens fremmarch og anede den uerkendte splittelse, som skulle kaste denne og århundredet ud i det barbariske eventyr. Som Todd bemærker, er århundredets revolutionære eventyr fremkaldt af borgerskabets børn og småborgerne, og de er blevet efterfulgt af samfund, som er gennemsyret af småborgerskabets idealer. Var der noget kulturlivets repræsentanter frygtede omkring 1900, så var det just, at småborgerskabets idealer skulle realiseres i det tyvende århundrede. Denne frygt var en væsentlig bestanddel af fin-de-siècle og symbolisme⁹. Man oplevede den industrielle og kapitalistiske revolution som en fortrængning af det æstetiske, af naturen og det egentligt menneskelige, ånden, som hæver os op over det dyriske, og som den entreprenante og materialistiske tid ikke respekterede. I 1890’erne forudså Johannes Jørgensen naturens undergang i beton, og i 1920’rne frygtede Sophus Claussen, at vi en dag skulle volde kloden ubodelig skade. Samtidig beskrev Helge Rode tidens følelse af åndelig tomhed: „Nutiden har intet Verdensbillede, den har heller ingen Tankegang, men en forpint Sjæl, som haaber paa en Afklaring, der maaske ogsaa vil komme“¹⁰. Han stolede trods alt på, at den ville komme og sluttede sin bog med en drøm: „Jeg drømmer om det tredje Rige, at vi allerede er trådt ind over dets Grænse … Vi gaar ind under Korsets Tegn, som viser Vej til den guddommelige Cirkel“¹¹.

Vel fik man Det tredje Rige, men det blev i Svastikas tegn, hvilket ikke just var, hvad Rode drømte om. Savnet af verdensbillede var så udbredt, at man kastede sig i armene på de ideologier, der kunne byde på et sammentømret og altforklarende fremtids- og samfundssyn. Det blev nazismen, kommunismen og fascismen, der fyldte tomrummet ud og gav det massive småborgerskab noget at tro på. Herhjemme finder vi eksempler på denne selvflygtende mentalitet hos så pæne mennesker som Arne Sørensen og Knud Secher, den senere redaktør for „Fyens Stiftstidende“. I 1934 sukkede denne: „Hvor vi længes efter digtere, kunstnere, førere, der ikke bare viser os, hvad de ikke tror på, men også lærer os at tro!“¹². Og så sent som 1939 skrev Arne Sørensen, det senere medlem af Frihedsrådet: „Motoren, der skal drive det nye, er en tro, en livsanskuelse, en bekendelse til noget, som er større end det enkelte menneske, noget, som det enkelte menneske føler sig fastholdt af og vil dø i troen på“¹³. Og den fandt man så …

Efter at massebevægelser havde boltret sig i 1930’rne og 1940’rne skrev George Orwell i 1948 sin pessimistiske fremtidsvision „1984“. Her forudses den rendyrkede magtviljes samfund, der bevidst bruger -ismen som den vold, hvormed masserne styres, og som ikke lyver for sig selv. Samfundets ledere ved godt, at de står for noget ganske andet end det, propagandaen forudser, og er således ikke ofre for de revolutionæres skizofreni. De er sig ideologiernes dybeste motiv, magtviljen, fuldt bevidst, og spiller på folks længsel efter at blive ledet og dets behov for ikke at være i tvivl om ret og vrang. Storebroder er en rorgænger af Stalins og Maos art.

Hvor Orwells skrækvision advarer mod de ideokratiske regimer, havde Aldous Huxley allerede i 1930’rne rettet blikket mod de invitationer til virkelighedsflugt, som lå i den moderne kapitalisme. Hans krisefri kapitalisme frembringer den „fagre, nye verden“ med dens skjulte, teknologiske styre, for hvilket kun effektiviteten tæller. Magt og viden konditionerer befolkningen til at ville, hvad styret vil.

Mens konditioneringen her lammer individualitetens ansvarlighed og ophæver friheden, skabte han senere en i hans egne øjne positiv utopi med romanen „Ø“, hvor styret ved hjælp af drugs holder alle mennesker i psykisk balance. Spørgsmålet er blot om et af styret bestemt ynglingestadium er lykken for et folk; thi ved at fjerne konflikterne mellem menneskene, fjerner man tillige de individuelle forskelle og forestillinger, der udfordrer os og forandrer vores virkelighed – også i en mere menneskelig retning. En sådan var der efter Huxleys mening ikke brug for på øen, fordi den befandt sig i en fuldkommenhedstilstand. Den er følgelig udenfor historien. Imidlertid er en sådan utopi ubrugelig, eftersom vi ikke slipper ud af historien. At forestille sig, at den kan stilles i bero og fastholdes i en evig sommer er at fastholde det ynglingestadium, borgerskabets revolutionære børn stedse drømmer om at vende tilbage til – som moderskødet. Og lige så umuligt.

I 1958 vendte Huxley tilbage til sin utopi „Fagre nye verden“. I „Gensyn med fagre nye verden“ viste han, at overordentligt meget af det uhyggelige konditioneringsapparat, han havde forestillet sig i en meget fjern fremtid, allerede eksisterede. Den fagre nye verden var på vej til at blive virkeliggjort. Man kunne nu styre menneskenes bevidsthedsliv, uden at de blev opmærksomme på, at der fandt styring sted. I 1979 kom så de første reagensglasbørn ind i virkelighedens verden. Og samtidig blev Storebroders TV-kontrol med menneskene en faktisk mulighed. I „1984“ står et TV-apparat i hvert hjem. I det kan man ikke alene se, man kan også gennem samme apparat ses fra et fjernt kontrolsted. På et møde i 1980 fortalte det amerikanske reklamebureau „Walter Thompson“s TV-chef Marie Luisi om „To-vejs kablet“, der allerede er taget i brug i Ohio. En computer kører ind på et kabel-system hvert sjette sekund og registrerer hvilken kanal, seeren er optaget af lige nu. „Med dette system kan man f.eks. afsløre, hvis en politiker drejer ind på en porno-film. Ens livsstil bliver hurtigt kendt og kan blive åbnet for pressen. Hvert et program, man ser, bliver afsløret, hver en seer, og alle disse oplysninger oplagres omhyggeligt i en databank“¹⁴. Jo pessimisterne kom tættere på virkeligheden end optimisterne.

2. Demokratiet som utopi

For pessimisterne går alting værre og værre. Da verden på mange måder trods alt er gået frem, kan de ikke stedse have haft ret. De optimistiske og pessimistiske fremtidssyner, der ovenfor er skitseret, behandlede først og fremmest totalitære samfund, men engang var demokratiet også en utopi, som optimisterne glædede sig til og pessimisterne frygtede. Er det da gået så galt, som skumlerne spåede? Er vi faldet i de faldgruber, de så foran samtiden?

I 1836 tørnede det liberale demokratis talsmand Orla Lehmann sammen med Søren Kierkegaard. I „Kjøbenhavnsposten“ havde Lehmann den 12.2.36 skrevet til fordel for trykkefrihed og reformer og talt om „denne Folkelivets og Folkefrihedens Morgendæmring, vi for Øieblikket befinder os i“. Han havde skuet „ind i den Fremtid, der engang skal høste, hvad Nutiden saaer“ og sat „Frihed og Velvære“ som målet, der krævede sine midler. „Vil man Tingen, da maa man ogsaa ville dens Midler; men til at rydde en Brakmark hører en Plov, og Ploven er skarp“. Mod dette opponerede den unge Kierkegaard. Han mente ikke, at det gamle styre havde været så ringe. Tværtimod tildelte han „Statens Dygtighed“ æren for, at landet havde været i stand til at bære den megen modgang. Han havde ikke megen tillid til velsignelserne af den reformatoriske tid, skrev han i sine svarartikler i „Kjøbenhavns flyvende Post“ månedsdagen efter. Den 31.3. svarede Orla Lehmann i „Kjøbenhavnsposten“, at det ikke kunne undre nogen, „at vor reformerende Stræben endnu ikke ligesom er bleven Kjød i enkelte store Individer“, i hvert fald ikke dem „der med Forstand har iagttaget hele vor Tids Retning; thi denne gaaer ud paa at democratisere alt, Formuen, Videnskaben, ja endog Charakteren, og det er saaledes let forklarligt, at om end Summen af materiel Velværen, af Indsigt og Kraft nu er større, end nogensinde tilforn, alt dette dog ikke saaledes findes sammendynget, som tidligere, hos enkelte fremragende Individualiteter; hvorhos dog ogsaa maa erindres, at Begrebet om en saadan Fremragen er aldeles relativt, og at meget derfor nu kan tabe sig i Massen, hvad der tidligere var hævet høit over Mængden“.

Da Lehmann således gjorde kvantitet lig med kvalitet, slog Kierkegaard til. Det var denne side af det demokratiske, han lige siden advarede imod. I „Kjøbenhavns flyvende Post“ for den 10. april fastslog han, at „skulde det være saaledes, at Hr. Lehmann vil have ’Videnskaben democratiseret’, saa vil vistnok denne frabede sig alle slige Carnevalslystigheder“, alt mens han protesterede imod den påstand, at den ene mening er lige så rigtig som den anden. Heri så han den „fuldkomneste Tøilesløshed“¹⁵.

I 1848 sejrede den nationalliberale demokratiske reformbevægelse, men Kierkegaard blev ved sit. Samme år kaldte han demokratiet for „de andres Tyranni“, eftersom det betød, at de andre skal tage sig af en og bestemme på ens vegne. Og for Kierkegaard var netop dette det rædselsfulde og uetiske. Demokratiet betød massens og tallets magtovertagelse i lighedens navn, skønt hverken massen eller tallet rummer nogensomhelst sandhed. En sådan findes alene i subjektiviteten og kan derfor ikke gøres til genstand for nogensomhelst form for afstemning. I marts 1848 skrev han påny mod den lighed, han vendte sig imod i 1836:

„Lighedsspørgsmaalet vil nu engang være at betragte som opgivet, det er sat ind i den europæiske Discussion.

Altsaa enhver Form af Tyrannie som tilhører ældre Former vil nu være afmægtigt (Keiser, Konge, Adel, selv Penge-Tyranniet).

Men til Ligheden svarer en Form af Tyrannie: Menneske-Frygt … Den er af alle Tyrannier den farligste, deels ogsaa fordi der behøves at man bliver opmærksom paa den, da den ikke sees ligefrem.

Communisterne her Hjemme og andetsteds kæmpe for Menneske-Rettigheder. Godt, det gjør jeg ogsaa. Just derfor kæmper jeg af al Magt mod Menneske-Frygtens Tyrannie“¹⁶.

For Kierkegaard består menneskerettighederne i at være fri for tryk, og ikke mindst for det tryk, de andre udøver på en. Ligheden er det samme som menneskefrygt, fordi kravet om lighed er fremkaldt af angsten for de andre, for de få, som enten rager frem i deres usædvanlighed, eller rager til sig i deres foretagsomhed. Ligheden er middelmådighedens selvbevarelsesinstinkt og midlet til at opretholde en illusorisk selvrespekt, når den for eksempel gør alle meninger lige gode. Således blev ligheden til det pøbel-tyranni, han følte omkring sig i året 1848.

„Ulykken er at dette lille Folk er demoraliseret, splidagtigt i sig selv, væmmelig misundelig Mand mod Mand, opsætsig mod Enhver, der skal regjere, smaalig mod Enhver, der er Noget, fræk og tøilesløs, mudret op til en Art Pøbel-Tyrannie …

See dette er Danmarks Ulykke – eller dette er Straffen over Danmark, et Folk uden sand Gudsfrygt, et Folk, der kun har Bysnak til Nationalbevidsthed, et Folk, der forguder det at være Ingenting, et Folk, hvor Skole-Drenge ere Dommere, et Folk, hvor de, der skulde styre ere bange og de, der skulde lyde ere frække, et Folk, hvor man hver Dag kan faae et nyt Bevis paa, at der ingen Sædelighed er i Landet – et Folk, der enten maa frelses ved en Tyran eller ved et Par Martyrer“. Således lød den tordentale over tiden, som han dog forbeholdt sine dagbøger. Martyrer var, hvad han mente demokratiet skabte. Det græske skabte Sokrates’ martyrium, og den demokratiske „Corsaren“ skabte Kierkegaards eget. Thi af „alle Tyrannier er en Folkeregjering den qvalfuldeste, den aandløseste, ubetinget alt Storts og Ophøjets Undergang“.

Når galt skulle være, foretrak Kierkegaard en god, gammeldags, personificeret tyran fremfor pøbelvældet. En tyran ved man dog, hvem er, og hvor man har, „og saa indretter man sig og lever. – Men i en Folkeregjering hvor er Herskeren? Et X ell. det evindelige Pjat: hvad der i ethvert Øieblik er ell. har Majoriteten – den afsindigste af alle Bestemmelser. Naar man veed hvorledes dette gaaer til med at faae Majoritet og hvorledes det kan fluctuere, at saa dette Nonsens er det Regjerende“. Et sådant synspunkt var i hvert fald ikke dengang i sig selv konservativt. Det deltes og udtryktes samme år af den franske socialistiske anarkist Proudhon, for hvem tallets magt betød ansvarets bortfald og individets afmagt¹⁷.

I tyrannen fandt Kierkegaard den fordel, at vedkommende ikke bekymrer sig om den enkelte, hvis eksistens næppe nok er ham bekendt. „Men i en Folke-Regjering er jo ’Ligemanden’ den Herskende. Ham beskæftiger sligt, om mit Skjæg er som hans, om jeg tager i Dyrehaven paa samme Tider som han, om jeg er ganske som han og de Andre. Og hvis ikke, ja da er det en Forbrydelse – en politisk Forbrydelse, en Stats-Forbrydelse … En Folke-Regjering er det sande Billede paa Helvede. Thi selv om man skulde holde dens Qval ud, det var dog en Lise, hvis man fik lov at være ene, men det Qvalfulde er netop, at de Andre tyrannisere En“¹⁸. I sit ligemageri holder demokratiet øje med, at ingen fraviger normen, og med henvisning til statens og individets egen sikkerhed holder det øje med alle, således som databankerne nu gør mere muligt end nogensinde før.

Lægger man Orwell’s „1984“ og Solsjenitsyns „Kalven og egen“ ved siden af Kierkegaards politiske skrækvisioner, bliver det ubehageligt nærliggende at finde mere realisme i hans billede af folkedemokratierne end i Karl Marx’, som disse foregiver at have realiseret. Marx’ menneske, som både er fisker, kvægopdrætter og kritiker, og som således frit udøver alle sine evner, er ikke blevet virkeliggjort. Det er derimod Kierkegaards kontrollerede menneske, der ved at afvige begår en politisk forbrydelse mod staten. For Kierkegaard er demokratiet et totalitært samfund. Om end denne totalitarisme er mere gennemført i de socialistiske lande end i vore socialliberale, så har vort kontrol-, subsidie- og behandlersamfund dog virkeliggjort ikke så lidt af det tyranni, Søren Kierkegaard frygtede ville komme ud af demokratiet, nemlig de andres tyranni, der holder øje med enhver for at gøre skæve lige og krumme rette, med mindre det omvendte gøres til normen. Da bliver de rette krumme og de lige skæve, så alle er lige skæve.

På Kierkegaards tid skrev også en anden franskmand om det demokrati, man endnu ikke havde, men hvis væsen denne havde luret på en rejse til USA. Alexis de Tocqueville hørte nok til de gamle, herskende klasser, men agtede ikke af den grund at gå imod demokratiseringen og lighedsbestræbelserne. Tværtimod fandt han begge uomgængelige. Derimod ville han i tide advare mod deres minussider. Og de ligner Kierkegaards skrækvisioner til forveksling. I det følgende kan man se hvordan:

„Jeg ser da for mig en myldrende skare af helt ens mennesketyper, hvis tanker til stadighed kredser om deres eget lille Jeg for at skaffe sig de små og vulgære adspredelser, der skal agere næring for deres sjæl. Hver lever i en tilbagetrukkethed og adskilthed fra andre, som gør ham fremmed for næstens skæbne. For ham repræsenterer børnene og nogle særlige venner den hele menneskeslægt. Vel lever han tæt inde på livet af sine medborgere, men han ser dem ikke. Han berører dem, men føler dem ikke. Han eksisterer kun i sig selv og for sig selv, og har han endnu familie, så har han så at sige ikke længere noget fædreland. – Oven over disse enkeltvæsener tårner sig nu et umådeligt formynderskab, som i sin magtfuldkommende påtager sig ene og alene at våge over deres skæbne. Det er absolut, detaljeret, velordnet, forudseende og blidt. Det ville kunne sammenlignes med den fædrene autoritet, hvis det som den havde haft til hensigt at forberede menneskene til den voksne alder, men det går tværtimod ud på at holde dem nede på barnestadiet. Det har ikke det mindste imod, at borgerne hengiver sig til deres nydelser, når blot deres interesse ikke går ud over den tilmålte grænse. Formynderstaten arbejder virkelig villigt på vores lykke, når blot den må være ene om at bestemme, hvori den består. Den sørger for alles tryghed, forudser og sikrer tilfredsstillelsen af ethvert behov, skaffer os al slags underholdning, leder borgernes vigtigste forretninger, dirigerer deres industri, ordner deres bo og fordeler arvelodderne. Hvorfor kan den ikke også befri dem helt og holdent for ulejligheden med at tænke eller med det besvær det er at leve?“¹⁹.

Man skal være godt indoktrineret af demokratismen for ikke i Tocquevilles billede af livet i Formynderstaten at se et forfærdende vellignende portræt af livet i den moderne, demokratiske velfærdsstat. Ligesom kommunismen har virkeliggjort, hvad der lå i marxismen, må vi selvransagende undersøge om ikke velfærdsstaten har udviklet, hvad der fra starten lå i demokratiet. Stiller man sig ikke dette spørgsmål løber man fra demokratiets problem, hvilket ingenlunde medvirker til at løse det. Det triste ved denne historie er jo, at pessimisterne langt bedre havde begrebet demokratiets væsen og virkelighed end de optimister, som virkeliggjorde det uden at låne øre til de advarende røster, der forekom dem reaktionære og derfor ligegyldige. Har vi behandlet pessimisterne med skepsis, har vi omfavnet optimisterne, fordi de lovede os, hvad vi gerne ville have, og lokkede os med løfter om alt det gode (frihed og velvære), vi naturligvis gerne så opfyldt. Derfor tillod vi ikke skyggen at få plads i skønmaleriet, selv om vi for det første må møde den på vejen til Lykkeland og for det andet aldrig i livet kan undgå den. Verden vil bedrages, og menneskene lader sig hellere bedrage af håbet end af håbløsheden. Følgelig har man kaldt skeptikerne reaktionære, bagstræberiske, hieronymus-agtige, urimelige og vrangvillige for sorgløst at kunne kaste sig ud i det glimrende eventyr.

De optimistiske utopier springer mellemregningerne over og udelukker den kendsgerning, at vi først skal så grueligt meget igennem, og så – dør vi. Når vi nægter at lade de pessimistiske utopier påvirke vore handlinger, skyldes det, at vi ikke kan handle uden håb om, at handlingen fører til det bedre, som er handlingens mål. Vi ønsker ikke at få stækket håbet, endnu før end vi har påbegyndt rejsen mod det forjættede land. Håbet er forudsætningen for, at vi overhovedet begiver os ud mod andre tilstande. Som den brasilindianske stamme, der med jævne mellemrum brød op for at vandre mod landet uden ondt, på vejen til hvilket de svagere brød sammen, er vores historie en lang beretning om vandringer i tiden mod landet, hvor det flyder med mælk og honning. Uden drømmen om dette kommer vi ingen vegne. Da den optimistiske utopi kildrer det lydhøre øre, har den let ved at bevæge os. Den giver os en anelse om, hvorhen vi bevæger os, uanset den hverken fortæller, hvad vi skal gennemgå, eller klart beskriver, hvad vi bevæger os mod. At bevæge os er dens dyd, mens den pessimistiske utopi i sin konsekvens får os til at opgive og opfatte nu’et som bedre end det vitterligt er ved at tegne fremtiden i sorte farver. Den gør os ubevægelige. Prisen for ikke at blande de lyse og mørke farver, men kun bruge den ene af dem er desværre, at eventyret aldrig ender rosenrødt, men for det meste blodrødt eller blodløst. De grå toner overser vi og danser sorgløst ud i – den sidste tango.

Med vores evige enten-eller-mentalitet vælger vi det ene eller det andet i stedet for komplementariteten, der er så vanskelig, fordi den forudsætter, at vi fatter begge dele samtidig, og kræver et kombinationsarbejde af os, som strider mod den magelighed, der ligger i at vælge side og lade 2 og 5 være lige.

3. Håbets dimension

De forskellige profetier og utopier viser, at fremtiden i høj grad er en projektion af det temperament, som anskuer den. Uanset om den kommer fra en videnskabsmands, filosofs, forfatters eller begavet iagttagers temperament. Tilmed har de optimistiske, videnskabeligt betingede fremtidsbilleder vist sig mindre realistiske end de pessimistiske, uvidenskabelige skrækvisioner. Det skyldes i ikke ringe grad, at videnskaben om fremtiden benægter også at være et temperaments-spørgsmål. Med sin fornuft tænker den det ufornuftige bort, hvilket er såre ufornuftigt, da mennesket ikke er lutter fornuft, og historien ikke er et logisk forløb.

Den historiske materialisme mener ganske vist at have gennemskuet historiens logik, men dens resultater hidrører fra den historie, der er forløbet, hvor det irrationelle har fundet sin plads i historien og dermed er blevet rationelt og forklarligt for historikeren. Derefter lader den historiske materialist blikket glide frem og overfører de mekanismer, man mener at kunne udlede af fortiden, til fremtiden. Netop derved udelukker man de drivkræfter, man enten ikke har fået øje på i fortiden eller ikke kan få øje på, fordi de endnu ikke har vist sig. Historien er ikke logisk, og derfor slår den alle logiske fremtidsteorier i stykker, hvad enten det gælder Marx’ eller Keynes’. Det uventede opstår altid og slår alle beregninger omkuld. Det erkender enhver i forhold til sit eget liv. Men samfundsvidenskaberne nægter at erkende dette i samfundenes liv. Kunne Marx forudse, at proletarerne ikke blev fattigere, men at de tværtimod ville vokse ind i borgerskabet ved hjælp af nye politiske faktorer såsom Socialdemokratiet og Arbejderbevægelsen? Kunne han indregne en blandingsøkonomi i sit fremtidsregnestykke? Kunne Keynes’ forudse, at en råvare som olie gik hen og blev en politisk magtfaktor? Fremtiden kommer altid bag på eksperterne – og os, som lever i en tidsalder, hvor eksperterne styrer politikerne, der ikke vover at benægte ’fakta’, uagtet det ikke så meget er fakta som menneskelig angst, håb, formodning og valg, der driver den politiske verden.

Når det forholder sig således, betyder det, at jo hårdere vi styrer mod en beregnet fremtid, jo galere går det; thi desto mere har vi mast ud, kvalt og fortrængt af det, som vi ikke havde beregnet plads til i Fremtidsland, fordi vi ikke kendte dets betydning i nutiden. Derfor føler vi først savnet af det tabte, når det er gået tabt. De egenskaber, vi har aflært, er meget svære at genlære. De dyrearter og den natur, som er gået tilgrunde, lader sig ikke genoplive, den dag vi ikke længere sværger til funktionalismens naturopfattelse. Det liv, man har ophævet, forbliver dødt. Hvem kalder hvalerne til live? Hvem genplanter Amazonlandet? Kan Pol Pot genopvække de døde? Kan vi få tasmanierne til at genopstå? Hvorledes læser man en brændt bog?

Det er ikke ukarakteristisk for den vestlige civilisation, at den fulgte videnskabelige anvisninger på fremtiden i stedet for at lytte til de mere filosofiske skeptikere. Med mekanismens sejr i det 17. århundredes begyndelse blev tro og filosofi slået af marken. Kun det målelige talte for det menneske, der skulle lægge en fremtidsstrategi. Allerede i slutningen af det 17. århundrede erklærede den politiske økonom William Petty således, at den eneste anvendelige metode til at styre samfundets vej frem bestod i „tal, vægt og mål“ og „udelukkende at tage de årsager i betragtning, der har deres synlige fundament i naturen“²⁰. Fremtiden lå ikke længere i Guds lukkede hånd, men lå åben som en bog for hver den, der forstod at læse den. Den var et område, der lod sig udforske og styre, blot man studerede dens anatomi grundigt nok. Og det var, hvad Marx og Keynes siden gjorde for os. Den politisk-økonomiske videnskab viste, at historien var et konstant fremskridt, som den indsigtsfulde var i stand til at forklare og viderebringe. For Marx og Keynes var den så klar som en motorvej, om hvilken eksperterne ved, at den vil bringe de fleste så og så meget hurtigere frem, men også at så og så mange aldrig vil komme frem p.gr.a. glatføre-uheld og katastrofe-opbremsninger. Vi, som kører ad den anviste vej, er imidlertid ved at få fornemmelsen af, at den ikke er ført igennem, men i stedet synes at ende i slugter, udfletninger og vandhuller, som slet ikke er afsat på kortet.

Det moderne organisations-, ekspert- og interessegruppestyrede Socialteknokrati ligner mindre Drømmeland end Kierkegaards og Tocquevilles skrækbillede. Det har forståeligt nok givet en videnskabeligt skolet, radikal filosof som Ivan Illich mareridt. I vort samfund ser han først og fremmest eksperternes tyranni, der har sat menneskenes friheder og rettigheder overstyr i planlægning. „Allerede i børnehaven underkastes barnet en styring af en gruppe bestående af specialister som allergieksperten, talepædagogen, børnelægen, børnepsykologen, socialarbejderen, gymnastiklæreren og læreren“. Den voksne arbejdsløse opdager, at „hjemmeelektrikeren, som selv sætter sine elkontakter op, er blevet en forbryder“, fordi et fag har sat sig på retten til at installere al el som sit ekspertice-område, hvortil alle andre forbydes adgang, endog i deres egne hjem. Vi har fået eksperternes kleresi og et middelalderligt laugsvæsen. „Vor tids lærere, læger, socialarbejdere har – som førhen præster og sagførere – fået lovfæstet magt til at skabe de behov, som de alene ifølge loven har ret til at imødekomme“. Loven skaber de tilmed selv, da adgangen til parlamentet er begrænset til „dem, der har skaffet sig en akademisk titel ved at samle sig en viden på et eller andet universitet“. De andres tyranni er blevet nogle andres tyranni. Under eksperternes vejledning er det demokratiske liv sygnet hen. Vælgerne har overladt teknokraterne magten over lovgivningen sammen med retten til at udforme love „om behovene“ og „myndigheden til at bestemme, hvem der har brug for hvad, samt monopol på de midler, der skal opfylde disse behov“. Også Illich finder, at det videnskabelige alibi for en sådan magtudøvelse er en illusion. Alibiet tjener i virkeligheden til at befæste eksperternes magt og menneskenes magtesløshed; thi „når samfundet giver eksperterne ret til at definere rettighederne, sker der i virkeligheden det, at borgernes frihed fordufter“²¹. I „På sporet af det forsvundne menneske“ gav jeg et eksempel på, hvorledes forvaltningen med henvisning til forvaltningens frihed forsvarer de forskellige forvaltningsgrenes ret til at begrænse borgernes rettigheder. Selv om de derved kommer for skade at modsige hinanden, kan de hver for sig fastholde afgørelsen. Den eneste, der fanges af bordet, er borgeren. Det smukke frihedsbegreb for forvaltningen er blevet til et mindre smukt ufrihedstegn for dem, der forvaltes.

I „En skattehistorie“ har Villy Sørensen leveret et lignende eksempel²². Der er nok af dem, og de vrimler åbenbart frem overalt, hvor demokratiet kommer til for at tjene folket, der jo officielt styrer det og dermed også forvaltningen. Illich, der tidligere har angrebet skolevæsenets og lægesystemets institutionalisering, fastslår, at skolerne skaber „en ulige, nedværdigende middelmådighed“. Som havde han ikke blot læst Kierkegaards dagbøger, men også „U 90“ forudser han „programmer, der ledes og styres af eksperter, og som kan resultere i, at man påtvinges en politisk tro“. Han håber imidlertid på, at illusionernes tidsalder er overstået, inden det kommer så vidt. I så fald vil de voksne til den tid rødme, når børnene i stedet for cowboy-slang „bruger udtryk som beslutningsprocesser, samfundsplanlægning og problemløsning“²³.

I betragtning af at Illich har anfægtet den rationelle videnskabs politiske magt, er hans utopiske konklusion på analysen besynderlig. Han tror nemlig på, at „beskyttelsen af alles ret til udfoldelse vil være hovedformålet for et samfund, der bygger på en radikal teknologi: videnskaben og teknikken vil tjene en mere effektiv frembringelse af nytteværdier“²⁴. Hvad får ham dog til at tro dette efter at have skrevet 79 sider fulde af bandbuller mod videnskabens og teknologiens udnyttelse af samfundene? Ikke eet sted antyder han en udvikling, hvor eksperterne tjener mennesket i stedet for magten. Faktisk synes han at forestille sig et kvalitativt spring, som intet fortilfælde har. Yderligere forestiller han sig et fremtidssamfund med en ligeligt fordelt frihed, der bygger på „alles lige adgang til råvarer, redskaber og offentlige tjenester“. Ud fra Illichs egne præmisser er dette en ny illusion, fordi en sådan lighed vil blive lige så skæv, som den han fandt i det moderne skolesystem. I hans utopi tages der ikke højde for forskellene i f.eks. behov (hvad Marx derimod tog). Hvis forskelle i eksempelvis familiestørrelse og aldersfordeling skal inddrages, hvilket i hvert fald er forudsætningen for reel lighed, må man oprette et kontrolsystem, der i allerhøjeste grad vil krænke den frihed, han taler om og for, og som ikke bliver mindre i hans eget system.

En rigtig analyse af et forkert system betyder ingenlunde, at man ikke samtidig kan foretage en forkert analyse af et rigtigt system. Det samme overgik „Oprør fra Midten“, hvilket viser, hvor svært det er at forene realiteterne med idealerne, fremtidsmål med nutidsmidler. Det er ganske forståeligt, da man i de optimistiske utopier gør fremtiden til noget kvalitativt anderledes, alt mens man i virkeligheden kun råder over de redskaber, der ikke har undergået en tilsvarende forvandling. Man har fremtiden i hovedet, men virkeligheden under hænderne. Målene fjæler sig i det ukendtes verden, hvorimod midlerne er lige for hånden. De er ikke af samme beskaffenhed. Følgelig oplever vi den inkongruens mellem mål og midler, som alle idealistiske samfundsreformatorer er stødt ind i, når drømmene skulle realiseres. De løb panden mod muren og fik enten hovedpine eller blodstyrtning af det. Fremtiden bliver aldrig bedre end midlerne betinger. Derfor bevæger vi os til stadighed i den kendte verden, som vi er imod, og aldrig i det paradis, hvis væsen vi nok kan drømme om, men aldrig realisere. Det er så sandt som det er sagt: af en anden verden.

Illichs kritik af nutiden er båret af et håb og en forestilling om en bedre fremtid. Det er en ganske normal kombination. Enhver, der forestiller sig en radikalt anderledes og bedre fremtid, må nødvendigvis være uforsonlig overfor samtidens forhold. Dette gælder ikke blot den radikale samfundskritik efter 1968, men tillige den marxistiske, den utopiske liberale og socialistiske samt ikke mindst den tidlige kristne samfundskritik. For dem alle er Håbet en afgørende dimension. Optimistiske utopier og gode håb er gerne så snævert sammenknyttede som i den østtyske marxist Ernst Blochs værker „Der Geist der Utopie“ (1918) og „Das Prinzip Hoffnung“ (1952-59). Jo stærkere overbevisningen eller åbenbaringen er, jo større er uforsonligheden overfor alle dem, der ikke vil rejse med. Det er fremtidshåbet, som har fået folk til at bære nu’et og dets ofre. Uden håbet går det ikke. Men håbet i sig selv er ikke nok. Håbet kan passivisere i tilliden til, at alt kommer til den, der forstår at vente. Håbet kan gøre kynisk. Man accepterer en del ondt, fordi man er stærk i håbet til det gode, som skal følge efter. Man anvender jo en skarp plov til en hård mark. Man er således genegen til at bære over med mange lyder for at nå det lydefri. Hvad man ikke tilgav nu’et forsoner man sig gerne med, når det gøres af og i håbet.

I håbets navn lukker man øjnene for de misgerninger, der begås af dem, man deler tro og håb med. Derfor bruger de europæiske kommunistpartier så ofte så mange skønne, spildte kræfter på at renvaske den sovjetiske kommunisme. Deraf kom den besynderlige døvhed, der slog sig på så mange af kommunismens velmenende tilhængere og rejsekammerater under Moskva-processerne og Stalins udrensninger. Anderledes kan den menneskekære Hans Kirks forsvar for disse ting ikke forstås. Da Sigurd Hoel i 1937 slog fast, at Moskvaprocesserne skuffede forhåbningerne til kommunismen, angreb Kirk ham for ikke at have sat sig ordentligt ind i procesakterne, hvoraf det fremgår „aldeles uimodsigeligt … at de anklagede i processerne for år siden var holdt op at være revolutionære, og at de arbejdede for kontrarevolutionen“²⁵.

I forblindet håb legitimeres misgerningerne, indtil tilstrækkeligt mange har fået øjnene op – og står tilbage med håbløsheden. Så kommer de som Hoel i tvivl om „der i det hele taget findes nogen vej for det sociale fremskridt“. Det er de frafaldnes og konvertitternes stund. Da vender de sig mod dem, der bedrog med håbet, og advarer andre mod at gentage deres fejltagelser. Men menneskene lærer nu engang kun af deres egne. Derfor bedrager den videnskabelige socialisme hver generation af velmenende, håbefulde, og derfor oplever man gang på gang, at dens tilhængere sidst af alle får øjnene op for det bedrageri, som lå skjult bag håbets smukke facade. Hverken Ungarn eller Tjekkoslovakiet forhindrede marxismens succes i 1960’erne eller 1970’erne. Erkender man end at måtte fraskrive sig Stalin, giver man sig i stedet til at dyrke Castro eller Mao. At grundlaget kan være forkert, nægter man overhovedet at overveje før end alle andre er begyndt at gå det eftertrykkeligt efter i sømmene, efter at misforholdet mellem ideal og virkelighed er blevet så stort, at kun de allerstærkeste i troen ikke kan se det.

Koestlers bøger om stalinismen fik ikke mange til at forlade kommunismen, før end Krustjov bekræftede dem. Solsjenitsyns afsløringer af de russiske slavelejre, som alle kendte i forvejen, har næppe omvendt een marxist, og de russiske dissidenter udkommer stadig ikke på dansk, selv om de fra at møde kulde på den franske venstrefløj nu ombølges af omfavnelsens varme. Faktisk fornemmer man, at en kritik af et politisk eller tankemæssigt system blot får dets tilhængere til at stå endnu tættere sammen og optræde end mere uforsonligt. Man gentager Blochs maxime om, at det ikke er tilladt hvemsomhelst at have ret, dvs. man skal ikke lade sig anfægte af de andre, men først ændre signaler, når man kan lade, som om det i hvert fald ikke sker under påvirkning fra andre. I så fald havde man jo erkendt at have haft uret, og det har man pr. definition ikke, når man stoler på marxismens videnskabelige socialisme. Derfor kan vi idag opleve en venstrefløj, der nu gør op med alt det, som andre for længst har gjort op med, men som de lader, som om de aldrig har hørt. På den måde fornægter man ikke alene kritikken, men også demokratiet, der bygger på, at man kan have uret og derfor lade sig overbevise om noget andet. Man diskuterer ikke. Man reviderer ikke sit grundlag. Man skifter signaler, den dag de gamle ikke længere kan forventes at blive opfanget af nogen. Det hele er et spørgsmål om strategi. Sandheden er man nemlig stadig ikke i tvivl om. Med mindre man er faldet fra, men i så fald regnes der ikke længere med en. Man er jo gået over til de andre. De frafaldne tilstår hellere end gerne, at de har været på en gal galej. I modsat fald ville den ny jo være den gale. Således kunne Erik Ib Schmidt i 1948 forklare, at han i 1930’rne havde forsvaret megen kommunistisk aktivitet, som han slet ikke gik ind for. Når han dengang forgæves havde søgt at gøre sine anskuelser gældende indenfor partiet, prøvede han loyalt „at udføre partiets anvisninger – hvilket var højst ubehageligt“²⁶. En af de ubehagelige loyalitetsopgaver må han have løst, da han ligesom Kirk forsvarede Moskvaprocesserne og omtalte ofrene som „revolutionære marxister, som er kommet på afveje og til sidst er havnet i en bundløs sump“²⁷. Idag ser man med andre øjne på, hvem der havnede i sumpen. Kun hjælper det ikke dem, der først blev smidt i den, dengang de intellektuelle i Europa fandt procesberetningerne „helt overbevisende“ (Schmidt), hvilket de naturligvis først gjorde efter at have læst dem. De var jo videnskabelige socialister.

I håb om at sidde inde med visheden lukker man ørerne for kritikken og øjnene for virkeligheden. Har man magt til det, slår man budbringeren ihjel. Ellers nøjes man med at forvise ham fra de troværdiges selskab, således som Kirk forsøgte at få Hoel til at forstumme ved at anklage ham for „at skyde ansvaret fra sig“ og flygte fra virkeligheden²⁸. Den, som tog et ansvar var imidlertid Hoel, og den, som flygtede fra virkeligheden ind i håbet og troen, var Kirk. Håbets konsekvens er, at man lever udenfor virkeligheden i en fremtidsrettet nu-løshed, som den ikke må forstyrre. Man deltager kun i nu’et for at dreje det i fremtidens retning. Det vil sige, man griber ind i det. Man lever det ikke. Derfor kender man det kun dårligt, hvorfor man ofte kommer galt af sted med sine indgreb. Vil man forandre noget, må man først kende en del til det. Ellers forandrer man sig til den ukendelighed, der går forud for sultedøden. Det var, hvad Marx overså, da han meddelte, at det ikke drejede sig om at fortolke verden, men om at forandre den. Verden blev fuld af forandrere, der ikke kendte det, de greb ind i. De intellektuelle skabte fem-års-planerne og landbrugsreformerne uden hverken at kende til industri eller landbrug. Eftersom både planerne og de selv var gode nok, var det selvfølgelig arbejderne og bønderne, der var forkerte og tilbagestående. Og så greb de ind overfor dem.

I den socialistiske planlægning bliver verden aldrig, som den skal være, men noget tredje ingen har villet. Det er planlægningens negative feed-back-system, som vi er afskåret fra at lære af, så længe vi nægter at tro vore egne øjne og foretrækker at tro på den fikse idé i stedet for den meget ufikse virkelighed. På mindre drastisk, men principielt tilsvarende måde forløber det gerne hos os, fordi også vi giver magten til dem, der vil forandre samfundet i henhold til en politisk ideologi, der ikke så meget rummer et billede af verden, som den forekommer at være, men først og fremmest et billede af verden, som den bør blive.

De grelleste eksempler på det ideologiske hastværk byder vel i vor tid bolsjevikkerne, nazisterne og khmererne på. Deres ofre tælles i millioner og i snese procenter af populationerne. Altsammen for at skyde den hurtigst mulige genvej til den ny verden, hvor håbet skulle gå i opfyldelse. I 1919 besøgte socialisten Bertrand Russell Rusland og vendte tilbage med netop dette indtryk af de forhastede bolsjevikker. Det forvandlede ham fra overbevist til skeptisk socialist. Han mødte Lenin og skrev, at denne „er ikke mere besjælet af kærlighed til friheden end de kristne, som led under Diokletian, og som lod lide, da de selv var kommet til magten. Kærligheden til friheden er måske uforenelig med en udbredt tro på et universalmiddel, der helbreder alle menneskelige onder … Jeg drog til Rusland som socialist, men ved at omgås dem, der ikke tvivler, er jeg kommet til at tvivle 1000 gange mere, ikke på socialismen som sådan, men på det vise i at bevare en tro, for hvis skyld menneskene accepterer at udsprede en almen nød“²⁹.

Lenin var et af mange moderne eksempler på eksperter i verdenstydning, der ikke kommer til magten som et miljøs bedste talsmand, men som får fat i den i kraft af sine evner som salesman eller operatør. Sådanne politikere må være fjender af nu’et. De sælger og opererer for en helt anden, ukendt virkelighed og vil derfor enten forandre nu’et til noget hidtil uset eller til noget som har været.

Med det ene eller det andet håb om forandring går de som forbrugereksperterne til det indklagede materiale i sikker forvisning om, at der er noget grueligt galt med det. Dermed hensættes borgerne i konstant utryghed og får bibragt en uafrystelig fornemmelse af at være til nar for et eller andet i systemet. Opgaven bliver da den enkle at udpege en passende syndebuk at kanalisere vreden hen mod. Når det lykkes, er samfundskampen sat i scene og operatøren kan med små skub undervejs få magten til at falde ned i sine hænder.

Operatøren sørger hele tiden for at fortælle folk, at de lever i forkerte tilstande uden nogensinde at opleve de rigtige. At tænke på imorgen er omsonst, for borgerne ved ikke, under hvilke regler morgendagen skal leves. Mens politikerne lever udenfor nu’et, kastes de dybere ned i det og forøger derved den krise, som måtte beherske samtiden. Under devisen „efter os syndfloden“ maximeres krisen, som øger folks indstilling på at søge desperate udveje.

Det sker såvel i det store som i det små. Ethvert fagforeningsmedlem må være overbevist om, at det for tiden lever under urimelige vilkår, som til gengæld vil fordufte den dag, LO får ØD indført. Alle parcelhusejere skal vide, at staten når som helst kan komme og fjerne deres økonomiske grundlag, selv om ingen parcelhusejer har skabt de tilstande, der gør en rente på 18-20 procent almindelig, og heller ikke de skatteforhold, der gør den egentlige rente til 9-10 procent. Selv om de allerfærreste bor i deres huse af spekulationshensyn, skal alle omfattes af en kollektiv skyld, der gør det muligt at udlevere dem som syndebukke for en fejlslagen rente- og skattepolitik. Alle partigængere må være forvissede om, at de andre partier har uret og fordærver tilstandene mere og mere. De lever utrygge i forhold til de andre og i længsel efter at blive af med dem. Ved hjælp af håbet og misnøjen holder man et folk på krigsfod med sig selv og berøver det den livsfylde og øjeblikkelighed, der kunne skabe glæde. Men glade mennesker slås ikke. Det er utilfredsheden, nu’ets modstandere skal skabe, hvis de skal gøre sig håb om at få lavet det om.

Mellem det politiske håb og eksistentialismens projekt er der den afgørende forskel, at det første foregøgler noget, som skal komme med tiden, blot man følger efter, mens det sidste er selvskabt. Håbet bringer noget til én. Projektet vokser ud af ens egne handlinger. Det er projektet om at blive uafhængig, der får folk til at konstruere vindmøller, halmovne, solfangere. Det er projektet om selv at skabe sin livsramme, der gør folk til selvbyggere, ligesom projektet om at blive sin egen herre får folk til at grundlægge erhvervsvirksomheder og oprette butikker. Projektets væsen er individualistisk eller gruppebetonet, hvorfor det strider mod den statslige kollektivisme. Staten kan nok anerkende fælles mål, om de kan findes, men den har altid haft svært ved at blande sig udenom folks projekter. De kan jo gå på tværs af den overordnede planlægning. Følgelig må den arbejdsløse ikke bygge et drivhus i haven, som kunne forsyne familien med grøntsager året rundt. Ønsker man imidlertid et aktivt og selvstændigt folkeliv er det bare græsrøddernes foretagsomhed og folks projekteringer, der skal fremmes. På deres egne præmisser. Projektet aktiverer med udgangspunkt i nu’et. Håbet passiviserer med udgangspunkt i fremtiden.

Noter

1 „Ideologi og galskab“, Politikens kronik, 16.10.1979. ↩

2 Ib. ↩

3 Helmuth Schelsky: „Arbeidet gjør de andre“, p. 67. Oslo 1979. ↩

4 Erling Olsen: „Den barberede Marx“, p. 57. 1979. ↩

5 Kai Aalbæk-Nielsens resumé anf. sted. ↩

6 Ib. ↩

7 „l’Avenir de la Démocratie“, p. 211. Paris 1977. ↩

8 Ib. p. 293. ↩

9 Se min „Fra tid til anden“, kap. VI, 1. 1979. ↩

10 Helge Rode: „Pladsen med de grønne Træer“, p. 143. 1924. ↩

11 Ib. p. 149. ↩

12 „Højre om!“, p. 211. En antologi ved Alex Quaade og Ole Ravn. 1979. ↩

13 Ib. p. 101. ↩

14 Berlingske Tidendes referat af mødet, 9.2.1980. ↩

15 Debatten gengivet i Teddy Petersen: „Kierkegaards polemiske debut“, p. 60–102. 1977. ↩

16 „Søren Kierkegaards Dagbøger“, III, 195. Udg. v. Peter P. Rohde. 1963. ↩

17 „Idée générale de la Révolution au XIXe Siècle“. Paris 1851. ↩

18 Dagbøgerne, III, 183f. ↩

19 „Lighed og frihed“, ved Poul A. Jørgensen, p. I f. 1978. ↩

20 William Petty: „Political Anatomy of Ireland“, kap. XXIV, London, 1672. Jvnf. Pierre Rosanvallon: „le Capitalisme Utopique“, p. 131. Paris 1979. ↩

21 Ivan Illich: „Retten til nyttig arbejdsløshed“, p. 54, 69, 41, 43, 39, 68. 1979. ↩

22 „Den gyldne Middelvej“. 1979. ↩

23 Anf. værk p. 38 f. ↩

24 Ib. p. 80. ↩

25 „Vejen frem“, nr. 2. Febr. 1937, optrykt i „Det borgerlige frisinds endeligt“, p. 74. 1978. ↩

26 Erik Ib Schmidt: „30 års kommunistisk politik“, p. 12. 1948. ↩

27 „Clarté“, nr. 3. 1937. Jvnf. „Litteratur og samfund i mellemkrigstiden“, p. 367. Redigeret af Carl Erik Bay og John Chr. Jørgensen, 1979. ↩

28 „Det borgerlige frisinds endeligt“, p. 75 f. ↩

29 „The Practice and Theory of Bolshevism“, 1920. Se yderligere David Caute: „les Compagnons de Route“,p. 33 f, udvidet fransk udgave, Paris 1979. ↩

Forfatteren Per Stig Møller

Per Stig Møller, født 1942, er forfatter, politiker, mag.art. og dr. phil. i Litteraturvidenskab.

Per Stig Møller har arbejdet i Det Berlingske Hus, været lektor ved Sorbonne i Paris og i Danmarks Radio har han været kulturredaktør, souschef og programchef. Derudover har han både nået at være næstformand og formand for Radiorådet. Fra 1984 til 2015 har Per Stig Møller været folketingsmedlem for Det Konservative Folkeparti. I den periode har han siddet som miljøminister, udenrigsminister og kultur- og kirkeminister.

Af Per Stig Møllers store forfatterskab om filosofiske, samfundsmæssige og politiske emner kan nævnes DEN NATURLIGE ORDEN (1996), MAGT OG AFMAGT (1999) MUNK (2000) og MERE MUNK (2003).

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER