Louis Jensen

Karl Kluge og ondskaben

(Læseprøve)

Gyldendal

1. KAPITEL

Ondskaben

Næsten alting har et navn.

Ondskab er et navn.

Og jeg hedder Georg og min bedste ven hedder Karl. Karl Kluge. Og fordi jeg havde set Karl og en gammel hest få tæsk og blive sparket af en mand der hed Skrut, besluttede jeg at finde ud af, hvorfor der er ondskab i verden.

Karl og jeg boede i Søndergade. Det er en lang gade der begynder ved Kjærs benzinstation og lidt efter slår et skarpt sving ved bager Gerhardt og Frederiksen som er mælkemand. Efter Gerhardts vindue, hvor der ligger kager og wienerbrød på glashylderne, fortsætter Søndergade ligeud indtil det bløde sving ved det gule, kalkede hus. Og herfra fortsætter den ud til enden af byen, hvor markedspladsen ligger til højre, ned mod fjorden, og Sandmandens Bakker til den anden side.

Den samme dag, efter at Karl og hesten havde fået tæsk, sad jeg på Karls private værelse, der lå oven på Uld & Kluds produkthandel. Foran mig på bordet lå Karls døde bedstefars store bog. Karls bedstefar havde selv skrevet og tegnet bogen og klæbet den fuld af udklip fra aviser og ugeblade, og da Karls bedstefar døde, arvede Karl bogen.

I den bog havde jeg engang læst om ondskaben. Nu ville jeg finde stedet igen.

Bogen hedder Forvandlingens Bog.

Og som jeg allerede har sagt, så har næsten alting i verden et navn: Karl har ét og Karls bedstefar, og mågerne på havnen hedder måger, og viberne på engene hedder viber, og i skoven og plantagen bag ved Sandmandens Bakker hedder fuglene bogfinke og duehøg og drossel.

Og de cirka to hundrede og halvtreds fugle, hvis pippen jeg kunne høre op gennem gulvbrædderne, hedder undulater. Uld & Klud havde købt dem billigt og regnede med at sælge dem enkeltvis og med stor fortjeneste.

Og træet ved kirken, som Karl engang sprang ned i, hedder en kastanie, og det krogede træ i Bjergs Gård, hvor jeg selv bor, er et pæretræ. Og det store træ i mejeriets gård, hvor Lisbeth bor, er en lind.

I Ellens have vokser et bøgetræ.

Og græsset har navne.

Og de forskellige skyer har navne, og alt dét, der lever ude i fjorden: rejer og tanglopper og tang og ål og sild og rødspætter har hver især et navn.

Og det Ellen har mellem benene, og det bløde og runde, der vokser ud på Ellens bryst har et navn. De hedder bryster.

Jeg vidste godt, at der fandtes ondskab. Og jeg havde mærket ondskaben i mig selv, men alt dét har jeg allerede fortalt om i en anden sandfærdig bog, der handler om en skattejagt og en ond og ansigtsløs mand, så det kan være nok nu, men da Karl og hesten fik tæsk, besluttede jeg at finde ud af, hvor ondskaben kom fra.

Jeg trak Forvandlingens Bog nærmere. Den var tung. Jeg huskede ikke, hvor stykket om ondskaben stod. Et eller andet sted inde midti, mente jeg, og begyndte at bladre.

Det er ikke let at lede efter noget bestemt i Forvandlingens Bog, for som jeg allerede har sagt, så er bogen fyldt med mærkelige billeder, og med frygtelige og spændende historier som Karls bedstefar selv har fundet på.

Og begynder man først at læse ét sted, så glemmer man alt muligt andet, også det man ledte efter.

Og der er tegninger af mærkelige maskiner som Karls bedstefar selv har opfundet. Og mærkelige mennesker, der kun har én fod, som til gengæld er så stor, at det étbenede menneske kan løbe hundrede og tyve kilometer i timen. Og når det regner, holder det foden op over hovedet og sidder i tørvejr. En paraplyfod.

Det er en bog, man forvilder sig i.

Da jeg havde bladret frem og tilbage et stykke tid, stødte jeg på et billede, som jeg aldrig havde set før, og jeg glemte alt om ondskaben. Billedet forestillede et stort sejlskib der led skibbrud. Det blev kastet ud af vandet af en umådelig høj bølge. Det hang næsten oppe i luften. Sømændenes ansigter lyste af rædsel, og deres øjne så ud, som var de på vej ud af hovedet.

Så hørte jeg Karl bande og hans hurtige trin på trappen og jeg så igen for mig, hvordan Karl og hesten blev gennemtævet af Skrut. Jeg løsrev mig fra det forfærdelige billede og bladrede videre, og denne gang slog jeg lige præcis op dér, hvor Karls bedstefar med sine store og klodsede bogstaver havde skrevet om ondskaben:

Nu går det løs

min Knøs!

for Ondskab kommer

på besøg i Sommer!

Han kommer,

han kommer!

med Hoved og Hale

i Ondskabens Sale.

Og Djævle under Huden

springer frem på Tuden.

Igen i Sommer

Ondskaben kommer.

Pas på!

Vær listig!

Vær god,

vær dristig!

Der er Ild i hans Øje,

hjælper Engle fra det Høje?

Der er had på hans Læber,

der er bid i hans Kæber!

Han kommer,

han kommer!

smut væk

som en Bæk.

Han kommer,

han kommer,

i Sommer!

Vær modig,

jeg tror

det bli’r blodig!

Verset fortsatte siden ned og på hele siden overfor. Jeg bladrede om og så, at også de næste sider var fyldt med verselinier. Det var en historie på vers, han havde skrevet.

Jeg ville læse videre, men blev afbrudt af Karl der fór ind i værelset og hen til den bulede sofa med det frygtelig grimme mønster.

Jeg lod hurtigt øjnene glide ned over de vers, jeg endnu ikke havde læst. De standsede op ved ordene død, djævel, blod, hest. Så lagde jeg Karls gule blyant ind i bogen, lukkede den og tænkte, at verset var en spådom, ligesom de andre der havde været i Forvandlingens Bog.

Karl holdt et stykke sort stof i hånden. Hans øjne, hvoraf det ene hurtigt var på vej til at blive et regulært blåt øje, så beslutsomt på mig. Så sagde han triumferende: „Vi frisætter Skruts hest!“

2. KAPITEL

Karl gør oprør

Samme dag som jeg læste verset om ondskaben i Forvandlingens Bog var Karl marcheret ud af skolen med den besked, at han aldrig kom tilbage igen.

Karl var blevet besat af frihedstanker.

Alles frihed: menneskenes og dyrenes.

Det med friheden hang sammen med, at vi havde fået en ny lærer. Han hed Petersen, men så ikke sådan ud. Han var mager og krumbøjet, og havde lange, tynde fingre, og et stort, sort hår. Hans ansigt var blegt med nysgerrige og undersøgende øjne.

Han så altid enten ophidset eller bedrøvet ud, og nogle gange standsede han pludselig op i skolegården og begyndte at ryste over hele kroppen, men det jeg husker tydeligst, var hans stemme. Han talte altid meget præcist og indtrængende, og som om det han sagde havde en særlig betydning.

Vi kunne godt lide Petersen.

Han puffede aldrig til os, som om vi var kvæg. Han talte ordentligt til os. Og så fortalte han næsten altid om noget andet, end det han skulle. Og det var spændende.

Netop den dag Karl forlod skolen, og han og hesten fik tæsk, fortalte lærer Petersen os om en mand fra Rusland der hed Peter Kropotkin. Han var død for mange år siden, men dengang han levede, havde han skrevet bøger og rejst rundt i hele Europa og holdt taler.

„Flammende taler, for at alle mennesker skulle leve som frie mennesker,“ sagde lærer Petersen, mens han krumbøjet vandrede frem og tilbage oppe ved tavlen.

Og da han bagefter beskrev, hvordan Kropotkin uretfærdigt blev sat i fængsel den ene gang efter den anden, blev Karls blik mere og mere brændende, og det lykkedes ham med vrede og heftige bevægelser at bringe endnu mere uorden i sit hår, så det strittede til alle sider.

Jeg tænkte, at sådan så Karl Peter Kropotkin for sig: som et menneske med brændende øjne og strittende hår, og mens lærer Petersen fortsatte sin vandring frem og tilbage foran tavlen, gik det op for Karl, at han ikke selv var et frit menneske. Og at jeg ikke var. Og at der ikke var et eneste frit menneske i hele byen.

Det ville Karl ikke finde sig i. Og netop som lærer Petersen på vej forbi katederet hamrede hånden ned i bordpladen i forbitrelse over endnu en uretfærdig fængsling, denne gang i Frankrig, rejste Karl sig op med brændende øjne og strittende hår.

„Og nu kan det være nok!“ råbte lærer Petersen. Det var fængslingen han mente.

Det var det også for Karl. Han råbte: „Ud! Nu går vi! Skolen er også et fængsel!“ Han så sig om med lyn i øjnene, som ville han en sidste gang indprente sig hvordan fængslet så ud, men der var ingen der gjorde sig parat til at følge ham. Han så sig skuffet omkring og råbte: „Så går vi, og vi kommer aldrig tilbage!“

Han tog et kraftigt tag i min arm og hev mig med ud på gangen, mens lærer Petersen og klassen forbløffede så efter os.

Og nu opdagede jeg, at også Karls gang var forvandlet. Han gik altid hurtigt, også nu, men nu var der desuden noget mere bestemt og beslutsomt over ham, da han med faste skridt gik hen ad gangen, ud i skolegården og hen mod gitterlågen.

„Går du virkelig, Karl?“ spurgte jeg.

„Ud!“ sagde Karl. „Vi skal væk! Det er et fængsel!“

„Det går ikke Karl, vi skal have geografi i næste time.“

Karl svarede mig ikke. Han så anklagende på mig med sine nye, brændende øjne.

Jeg krympede mig under hans blik.

Jeg var klar over, at Karl havde besluttet sig, og at han lige på stedet ville marchere ud af skolen. Og jeg vidste, at jeg ikke turde.

Karl slap min arm, satte farten op og gik ud gennem gitterlågen. Jeg lagde hænderne op på det kraftige gitter, mens jeg usikker og utilfreds med mig selv så efter Karl, der stolt marcherede væk fra skolen.

„Karl!“ råbte jeg. Jeg ville fortælle ham, at vi skulle mødes, når skolen var forbi, men før jeg nåede det, drejede han om hjørnet ved cykelskuret og var væk.

Lærer Petersen sagde ikke noget, da jeg kom tilbage og satte mig på min plads. Efter geografitimen løb jeg med det samme ned gennem byen og op på Karls værelse. Der lå en besked til mig på bordet.

Er ude i Skal ved det store træ.

Jeg sprang ned ad trappen, løb ud af Uld & Kluds port og hen gennem Søndergade. På vej hen over torvet standsede jeg op. Der hang en stor, hjemmelavet plakat på en af lygtepælene. Bogstaverne var malet med sort maling, og jeg kunne med det samme se, at det var Karl, der havde lavet plakaten. Karl staver ikke ret godt.

SÅ ER DET NoK!!!
ike mere uretfærdigt
IKE FLERE LusnINgER
TIL BØRN ELER NOgeN
SOM HELST
ElER TIL KOneR
OG USKyLdIG DYr

Karl ude fra Søndergade

Mens jeg læste, standsede én op bag ved mig.

Det var Skrut. Dengang kendte jeg ham ikke særlig godt. Kun at han boede ude på Kærvej. Han læste også Karls plakat. Derefter så han på mig med et mærkeligt og foragtende blik, og samtidig (og det var så mærkeligt, at jeg forbløffet løftede en hånd op til munden), uden at han rørte ved kinden, kom der en revne på hans kind og der piblede blod frem. Han gned sig irriteret over revnen og gik videre hen over torvet.

Jeg kiggede op på plakaten en gang til og løb så gennem Nørregade, mens jeg tænkte, at når Karl grundede over noget, hvad han sjældent gjorde, så skete det i fuld fart. Han kunne ikke sidde stille, ligesom jeg kunne, og tænke over tingene.

Derfor var han gået ud i Skal.

Og dér fandt jeg Karl ved det store fyrretræ. Ikke oppe i træet, hvor vi tit sad, mens vi spejdede ud over skoven og engene og fjorden og det fjerne land på den anden side af vandet.

Karl gik rasende rundt om træet. Da han fik øje på mig, gik han mig hurtigt i møde, standsede så op og brækkede en gren af et lille birketræ. Og mens han slog løs på træet, så han vredt på mig og sagde truende (som om det var min skyld!), at nu måtte det høre op. Verden skulle laves om fra bunden!

Jeg gjorde ham opmærksom på, at også birketræet var et levende væsen, og at det ikke havde fortjent at blive pisket med en gren, som han oven i købet havde brækket af birketræet selv.

Karl så fjoget på mig.

Han ville sige noget, men så gik det op for ham, at jeg havde ret, og i stedet kylede han grenen langt ind mellem træerne.

„Ellers en flot plakat,“ sagde jeg anerkendende til Karl, mens vi gik hen til fyrretræet.

„Alting i verden skal frisættes!“ sagde Karl indædt, mens han så anklagende på mig med sine nye, brændende øjne. (Lærer Petersen brugte ordet frisætte. Det havde Karl taget til sig).

Jeg var ikke uenig med Karl. Jeg kunne godt se, at der var meget, der var forkert, men jeg havde aldrig rigtig tænkt over det før lærer Petersen kom til skolen og fortalte os, hvordan mennesker pinte og plagede og udnyttede og snød hinanden.

„Først laver vi et sort flag,“ sagde Karl.

Anarkisternes flag var helt sort. Det havde lærer Petersen fortalt os. Kropotkin var anarkist.

„Hvor vil du hejse flaget?“ spurgte jeg Karl.

Så langt havde Karl ikke tænkt.

„Lige meget,“ sagde Karl, „vi laver det med det samme.“

På vejen tilbage sagde Karl: „Vi brænder byen af!“

„Hvor skal vi så bo?“ spurgte jeg Karl.

Karl rystede på hovedet.

Det var mig, han rystede på hovedet af, at jeg ingenting forstod. Og så begyndte han at forklare mig hvor rådden hele byen var. Han bandede og sagde, at de var nogle lortehoveder hele bundtet. Han regnede også mig med til lortehovederne.

„Og lærer Henriksen!“ råbte Karl. „Ved du, at han tæver Lise og Søren?“

Det var hans børn. Søren gik i vores parallelklasse. Jeg rystede på hovedet og så fåret på Karl. Det vidste jeg ikke.

„Men det gør han,“ sagde Karl. „Jeg ved det.“

Vi gik videre. Tavse begge to.

„I det mindste skolen,“ sagde Karl lidt efter. „Skolen ryger!“

Det ville blive et ordentligt bål, tænkte jeg, med alle de papirer og bøger. Og selv om skolen godt kunne være træls, så brød jeg mig alligevel ikke om tanken. Papirerne kunne jeg bruge til at tegne på, og i nogle af bøgerne var der spændende historier.

„Kan vi ikke nøjes med gymnastiksalen?“ foreslog jeg Karl.

Jeg brød mig ikke om gymnastik. Jeg var alt for tynd og faldt hele tiden ned og slog mig, når vi skulle balancere på bommen.

Karl derimod fór op og ned i tovene.

Han standsede op og så forbløffet på mig.

„Gymnastiksalen?“ gentog han.

Jeg nikkede.

„Er du gal!“ sagde Karl.

„Hvorfor ikke?“

Karl svarede ikke. Han rystede bare på hovedet. At jeg overhovedet kunne få den tanke at brænde gymnastiksalen af.

„Det var din egen idé,“ sagde jeg. „Anarkister laver heller ikke gymnastik,“ tilføjede jeg.

Karl vidste ikke, hvad han skulle svare.

„Tror du måske anarkister går i takt?“ Jeg sagde det en lille smule hånligt, mens jeg drillende satte fødderne hårdt og taktfast i jorden.

„I takt?“ Karl så undrende på mig. Han elskede at gå i takt. Det var det bedste. Rask af sted hen over det lakerede gymnastikgulv, brystet frem og ryggen rank og så i takt så det dundrede.

„Det gør de ikke,“ sagde jeg roligt og bestemt, som om der ikke var mere at diskutere. „Vi kan roligt brænde gymnastiksalen af. Anarkister laver hverken gymnastik eller går i takt.“

Vi fik ikke besluttet om hele skolen eller kun gymnastiksalen skulle brændes af, for mens vi fortsatte diskussionen, var vi nået tilbage til byen, og pludselig skulle vi begge to tisse.

Karl lagde hånden ind på skridtet, så på mig, grinede og løb over til Skruts udhus. Den Skrut som havde læst Karls plakat på torvet, og som har en lille ejendom der ligger på Kærvej i kanten af byen.

Vi løb over til udhuset og ind i et buskads, der duftede skarpt fra hyldebuskene og begyndte at tisse. Karl smed rundt med strålen.

„Som en rigtig anarkist,“ sagde han.

Da vi var færdige og var på vej ud af hyldebuskene, hørte vi et dyr jamre ynkeligt. Vi standsede op, kiggede på hinanden og gik tilbage til Skruts udhus. Det var lavet af pandeplader, og på hjørnet til venstre var pladerne rustet helt væk, så vi kunne se ind gennem en høj revne.

Skrut stod med ryggen til.

Han holdt fast på en mager hest med et kraftigt greb i grimen.

Han løftede armen og knaldede en knytnæve ind på hestens hoved. Bag ved hesten holdt en stor, sort bil, og mens jeg forfærdet så Skrut give hesten endnu et slag med knytnæven, tænkte jeg, at den bil havde jeg aldrig set Skrut køre rundt i.

Denne gang sagde hesten ikke noget, men ængsteligere øjne har jeg aldrig nogensinde set. Den forsøgte at gå baglæns, men den kunne ikke. Skrut holdt den fast. Han var meget stærkere.

„Møgsvin!“ sagde Skrut og strakte den frie arm ned og samlede en tyk kæp op. Han løftede den bagud og knaldede den med et kraftigt hug ind på siden af hestens hoved.

„Han slår den ihjel,“ hviskede jeg.

Hesten skreg og sank ned på forbenene, som ville den bønfalde Skrut om at holde op.

„Svin!“ Det var Karl, der sagde det.

Jeg sagde ikke noget. Jeg stod stiv som en pind.

„Svin!“ sagde Karl igen. Han bøjede rasende de rustne pandeplader til side og sprang gennem revnen ind i stalden. Jeg ville gå bag efter ham, men jeg turde ikke.

Karl fór lige hen til Skrut, der var mere end dobbelt så høj, og sparkede Skrut over benet. Så greb han Skruts kæp og slyngede den væk og stillede sig dirrende af raseri op foran ham.

Karl Kluge og ondskaben (Læseprøve)

Louis Jensen

Forside og illustrationer: Lilian Brøgger 1994

1. e-bogsudgave 2017
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-22131-2

© Louis Jensen & Gyldendal 2017

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk