Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2017

Om Svaneøglen

En åben og personlig beretning af Ebbe Kløvedal Reichs om sit eget liv, som har fået status som et hovedværk i den moderne bekendelseslitteratur.

Det er hverken digt
eller nogen anden bestemt genre eller slags.
Men det er beretningen om en rejse
gennem kærligheden, døden, fællesskabet og kunsten
ud til kanten af verden og tilbage igen.

Mange før Ebbe Kløvedal Reich
har foretaget sådan en rejse.

Men aldrig i en verden, der går præcis
fra det nordlige Atlanterhav til Slaraffenland,
fra det sydlige Stillehav til Fælleden,
fra Watergate til Fyn,
og fra Christiania til Chinatown.

Det er en verden der styres af et mylder af trosformer
fra imperialisme til kannibalisme,
fra darwinisme til protestantisme,
fra nazisme til maoisme,
og fra sado-masochisme til radikalisme

Man fortærer, frygter, tilbeder og oplever
de særeste ting i den.

Den er vores fælles verden,
set fra en usædvanlig synsvinkel:
Svaneøglens.

Ebbe Kløvedal Reich

Svaneøglen

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Svaneøglen (Gratis uddrag)

Ebbe Kløvedal Reich

Forside: Maria Thorsen

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-24294-2

© Ebbe Kløvedal Reich & Gyldendal 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

Forord

TO GOD:

If you have form’d a Circle

to go into,

Go into it yourself

& see how you would do!

(William Blake)

Det følgende er beskrivelsen af et åndeligt (eller psykisk) eksperiment, som jeg foretog med mig selv i to år. Ikke mindst er det beretningen om den ekskurs i verden, som dette eksperiment bragte mig ud på.

Når jeg lægger det ud til offentlig beskuelse, er det af to grunde.

For det første har jeg allerede lagt en hulens bunke skriverier ud til offentlig beskuelse. Af og til har jeg kaldt det digt, af og til analyse eller reportage – eller forkyndelse – eller agitation – eller teater, teologi, sang eller roman. I mine mest selvgode øjeblikke bildte jeg mig ind, at mit arbejde som skribent – trods denne forvirring – var resultatet af en eneste, kontinuerlig bevidstgørelses-proces, som jeg bare skjulte under forskellige masker af hensyn til afsætningen.

Men med tiden blev jeg oftere og oftere gjort opmærksom på, at jeg var ret alene med den mening. Udefra set hang det, jeg lavede, ikke synderlig godt sammen.

Dette budskab modnedes i mig til en beslutning om at skrive en bog, der hverken var digt eller nogen anden bestemt genre eller slags. I den bog skulle der stå skrevet, hvorfor det hele trods alt alligevel hænger sammen på en sær måde. Med sådan en bog kunne jeg måske sikre mig imod at komme til at vildlede folk, og det var åbenbart tiltrængt. For naturligvis kunne det umuligt være mig, der var vildledt, når jeg påstod, at det hele hører hjemme i det samme verdensbillede! – Det var den ene grund.

Den anden grund er helt enkelt den, at der skete mig noget så mærkværdigt i så mange afdelinger i de to år, hvor det hele varede, at jeg bilder mig ind, at folk kan få noget ud af bare at læse om det.

Kildeforlægget for beretningen er alt, hvad jeg skrev i den tid, eksperimentet varede. Først og fremmest en dagbog, som jeg startede 7. april 1976 som en slags forstudium til ovenfor nævnte bog. Det var en tyk model, jeg valgte. Den var skrevet ud 6. september 1977. Dele af det følgende stammer fra den. Andre dele har – med forskellige ændringer og i andre rammer – været trykt i Fælleden, Freja, Kritik, Levende Billeder, Politiken og Samvirke i forsøgsperioden.

For mig privat er det åndelige eksperiment lykkeligt afsluttet i den forstand, at jeg går nogenlunde sikkert på jorden igen – og at jeg føler mig mere befriet end besat af det, der er sket.

Jeg skal afholde mig fra detaljerede brugsanvisninger til det følgende og fra opregning af dets klassiske fortilfælde. Jeg vil nøjes med at sige, at det handler om en, der underskrev en åndelig kontrakt, som gav ham nogle nye energier. Dem eksperimenterede han sorgløst med, indtil han pludselig stod over for døden. For at narre den rejste han til verdens ende og spejdede ud i uendeligheden. Så vendte han tilbage, fortalte hvad han havde oplevet, løste sig fra kontrakten – og faldt til ro. Det forløb er der mange før mig, der har gennemlevet. Men aldrig i den samme verden. Derfor kommer forløbet nok en gang.

Til alle de navngivne personer, som går omkring ude i virkeligheden – og som nu opdager deres navne i min beretning uden at have nogen indflydelse på hvordan – vil jeg sige: Jeg har brugt jer til mit formål, og jeg skylder jer tak, fordi jeg turde gøre det. Hvis I føler jer misbrugt er ansvaret mit.

Maos Lyst, foråret 1978

Første del: Forfra for sidste gang

DEN FORBANDEDE VELSIGNELSE
(fra Eliphas Levi: Le Dogme et Rituel de la Haute Magie, 1855)

Aldrig mere en 9. april!

There must be some way out of here,

said the Joker to the Thief.

Here’s too much confusion –

I can get no relief …

(Bob Dylan)

Besættelsen kommer før befrielsen

Fra Danmarks befrielse i foråret 1945 husker jeg mest alt det, jeg ikke kan huske.

Jeg var lige fyldt fem år og boede hjemme hos mor og far på Kålundsvej i Odense. Jeg ved, at vi alle tre tog ind på Rådhuspladsen på befrielsesdagen. Og jeg ved, at vi kom til at stå i nærheden af det sted, hvor et par tyske soldater blev stenet ihjel af en hoben ophidsede, danske patrioter, og at mine forældre måtte slæbe mig af vejen, så jeg ikke skulle få øje på, hvad der foregik. Men jeg kan ikke huske noget af det.

Jeg ved osse, at mor og far mødte nogle Royal Air Force-folk, som holdt befrielsesfest hjemme i baghaven på Kålundsvej. Der findes oven i købet fotografier fra festen. Men heller ikke det kan jeg huske. Derimod erindrer jeg kun alt for tydeligt, at jeg fejrede befrielsesmåneden med et dæmonisk fyrværkeri af infektions- og børnesygdomme, der sendte mig på hospitalet i flere måneder. Og jeg har et svagt billede af to besøgende i uniformer, der ikke kunne tale rent, men alligevel sammen med far og mor forsikrede mig om, at jeg snart igen ville være second to none.

Hvad angår besættelsen er det mere naturligt, at jeg ikke husker noget. Da var jeg trods alt kun en måned gammel.

Til gengæld har jeg fået fortalt, hvad der skete, på en så troværdig måde, at det har sat sig fast i min bevidsthed på samme sted som hukommelsen ville have siddet, hvis den ellers havde været der.

Der var f.eks. min kørelærer i København. Han var en erfaren, regelmæssig og rimelig mand i enhver henseende, og han havde det med at køre os en tur ud om Langelinie. Det havde han gjort i over 30 år, fortalte han mig. Han havde en del erfaring med Langelinie.

9. april 1940 om morgenen, da troppetransportskibet „Hansestadt Danzig“ lagde til nede ved kajen, havde han siddet på den gamle Langeliniepavillon og drukket en kop kaffe, mens han ventede på sin næste elev. Der stod en lille klynge ungtjenere og en enkelt overtjener ved de store ruder og spejdede ned mod vandet, hvor besættelsestropperne var i færd med at gøre landgang. Da de havde udvekslet ophidsede bemærkninger og set sig mætte, vågnede overtjeneren pludselig op til dåd.

„Af sted!“ råbte han jublende til ungtjenerne, „det hele skal dækkes! Det bliver en stor dag i dag!“

Eller der var et par år før min kørelærer fortalte mig den historie. Helt præcis i foråret 1965, hvor jeg havde fået den ærefulde opgave at lave en montage-serie til radioen i anledning af 25-års-dagen for besættelsen. Jeg havde Hans Scherfig i studiet for at interviewe ham. Han svarede beredvilligt og brugbart, indtil jeg – relativt intetanende – spurgte, hvordan han erindrede sig stemningen i København på den sorte aprildag et kvartsekel før.

„Det var lisom Børnehjælpsdagen,“ sagde han på sit uimodsigelige, knirkende mål. „Der var en masse mennesker på gaden. De stod og viftede med danske og tyske flag og var i feststemning. Der var selvfølgelig mange, der havde finfølelse nok til at holde sig inden døre … Men på gaderne var humøret højt.“

Jeg sad og fumlede med de næste spørgsmål, så vi vistnok måtte tage det hele forfra. Det svar havde jeg virkelig ikke ventet, men jeg er sikker på, at det gjorde mig en del klogere. Jeg er en varm beundrer af Scherfig, og han har såmænd osse været venlig ved mig siden, selv om han mener, at jeg er noget vidtløftig og tilbøjelig til at fortabe mig.

Nåja, så var der taxachaufføren, der for kort tid siden fortalte mig, at Københavns allerførste ensretning var den i Store Kongensgade og Bredgade. Den indførte tyskerne en halv time efter, at de var gået i land ved Langelinie. „… Og den holder sgu endnu! – Så meget må man lade dem, nazisterne … Den holder sgu endnu.“

Som enhver kan se af disse mærkelige erstatninger for erindringsglimt, har jeg et tvetydigt forhold til befrielser og besættelser. Realiteten er, mener jeg, at det kan være svært at skelne det ene fra det andet, og at det danske folk sjældent – hvis nogensinde – har været enig med sig selv om, hvad der var hvad, imens det stod på.

Det særlige ved folk på min alder er, at verdenskrigen er vores tvillingbror, som heldigvis gik bort i femårsalderen, men som vi legede vores allerførste kollektive lege med. Den ene befriende besættelse og besættende befrielse efter den anden. For slet ikke at tale om nætterne i kælderen! Et par af dem kan jeg faktisk huske. Stærk tobak. Osse fordi det var en offentlig hemmelighed helt nede hos os unger, at de brummende maskiner deroppe i mørket både var dem, man skulle holde med – og dem, man skulle være mest bange for.

Hvorledes skelner man en befrielse fra en besættelse?

Folk på min alder kan kun blive voksne i det omfang, de kan give et ærligt og brugbart svar på det spørgsmål. Det blev stillet os ved fødslen, så vi har et ansvar for, at det bliver besvaret. Lige indtil vi gør det, er vi besat af vores barndom.

Folk på min alder har endelig det til fælles, at de guddødemig er blevet midaldrende. På mange måder haster det med at blive voksen, hvis man overhovedet har lyst til at prøve det.

Da Jupiter var nået tre gange rundt om solen i min levetid, havde jeg udviklet en ganske velvoksen ambition om at kunne kalde mig selv voksen på en afslappet og uironisk måde. Og det er den rimeligste forklaring, jeg kan finde på, hvad der dernæst skete.

Det startede om natten 9. april 1976, to dage efter, at jeg var begyndt at føre dagbog.

Jeg sad for mig selv ved mit skrivebord og røg afghaner og raslede med mønter for at kunne slå op i den gamle kinesiske orakelbog I Ching. Af mange – og ikke alle lige gode – grunde var det noget, jeg meget ofte foretog mig på det tidspunkt.

Den besættelsesnat blev jeg grebet af en særlig form for Dommedagsstemning. Jeg havde basuner og klokker for ørerne, og bagefter begyndte jeg at tale til mig selv, så jeg blev overbevist om, at der blev talt til mig fra oven eller deromkring.

„Du skal begynde forfra for sidste gang nu!“ sagde det til mig flere gange og ganske distinkt og tydeligt, selv om jeg ikke bevægede læberne.

Jeg vidste præcis, hvad meningen var med den ordre.

Jeg har periodevis en mani for at begynde forfra. Der kan gå total inflation i det, så jeg ikke bestiller andet dag ud og dag ind end at begynde forfra – så jeg lever hele mit døgn baglæns: Altid på vild jagt tilbage for at rette de mest akutte fejl og begynde uden dem. I den kristne jargon hedder det syndsbevidsthed. Ellers hedder det dårlig samvittighed. For en masse plagede mennesker – herunder mig – var det en af de allersejeste bevidsthedsformer.

Meningen var, at nu skulle det være slut med at begynde forfra på den måde hver dag.

Jeg sad lidt og så frem for mig mellem dyngerne af regninger og kladder og ubesvarede breve og udpantningstilsigelser. Ikke upåvirket af øjeblikket, for stemmen var så enestående distinkt, at jeg et øjeblik havde troet, at nogen stod uden for min dør og talte til mig.

Så kom den næste tanke, som jeg prentede i kanten af min dagbog: „Kors, hvor har du forkludret dit liv på mange måder! Hvor meget af det kan rettes op endnu?“

Principielt var det allersidste gang, jeg skulle tænke sådan. For nu skulle der rettes grundlæggende på livet, så det kom til at gå mig nøjagtig som jeg fortjente og hverken værre eller bedre. Teorien var, at jeg ved at tage hele min skyldbyrde på ryggen og på bevidstheden på et bestemt øjeblik skulle gøre gentagelser overflødige og derefter være i stand til at vandre fortsat fremad i livet – i stedet for at fortsætte den vanvittige march på stedet, det var blevet til. Lige i starten ville vandringen fremad måske blive tung. Men den ville blive lettere efterhånden som skylds-dæmonerne forlod mig, fordi der ikke var brug for dem længere.

Jeg fejede og prydede mit indre og indbød alle de fejl, jeg havde gjort, til at komme flyvende og sætte sig i mig og først forlade mig, når de var blevet bevidstgjort og rettet, hvis det endnu lod sig gøre. Ellers skulle de glemmes for altid. Fejlene indfandt sig i sværme og nedfældede sig i et større OPROP!, som jeg skrev op og ned, og som indeholdt de regler og forskrifter, jeg var underlagt under den næste tids besættelse.

Jeg vil ikke gengive denne kontrakt-agtige traktat i ordret form. Det er for privat på en kedelig måde. Men det var i 5 punkter med underpunkter, og det var en højtidelig opremsning af alle mine urimelige fejlgreb inden for kærlighedsliv, politisk liv, dagligliv, familieliv, arbejde, trosliv og den slags. Dernæst et krav og et løfte om at holde op med at begå dem …

Så var der jo ikke så meget tilbage af mig.

Det lidt, der var, var til gengæld ret ensomt.

Jeg lagde Oproppet i en skrivebordsskuffe og gik i seng.

Inden jeg fortæller, hvad den skrivelse afstedkom, er nogle tilbageblik og pejlemærker nødvendige. Forfra er sommetider overraskende langt omkring først. Man kan kalde det Historiens Nødvendighed eller Karma: Der går vejen, og den kommer man ikke udenom. Man skal være glad, hvis man kommer frem på den.

Den forlængede modstandskamp

I den lille landsby San Antonio sydøst for Asunción i Paraguay i en afsides beliggende luksusvilla med mur og pigtråd omkring og låst gitterport med samtaleanlæg bor dr. Josef Mengele. Det meste af tiden, i det mindste. For han har osse en sommervilla i Puerto Stroessner ved Parana-floden og en lejlighed i Asunción. Han er en af Paraguays mange velhavende, gamle, fremmede mænd. Han nyder stor anseelse i Den tyske Klub i Asunción, hvor han er en hyppig og underholdende gæst. Og det siges, at han arbejder som rådgiver for Paraguays militær, hvis vigtigste job for tiden er nedkæmpningen og udryddelsen af Aché-indianerne i den stadig olierige Chaco-region.

Dr. Mengele er „Dødsenglen fra Auschwitz“.

I den brutaleste af alle de tyske koncentrationslejre var han den personificerede grusomhed. Han stod ved indgangen i SS-officers-uniform med en tynd, blankpudset jernstok i hånden, når fangetransporterne ankom. Når han pegede på en fange, blev vedkommende taget ud af geleddet. De fleste af de andre vandrede videre til en hurtig død i gaskammeret. Men de, der blev peget ud, gik til en meget værre skæbne: Dr. Mengeles forsøg.

Det undrede ham for eksempel, at øjeniris hos små børn oftest er blå, men at den tit skifter farve til brun i løbet af de første leveår. Hvorfor det? Var det en proces, vi selv kunne lære at styre, så vi måske til sidst kunne bestemme vores egen øjenfarve? Kunne man nå dertil, at enhver arier kunne få blå øjne, hvis han bare ville det nok?

Opfyldt af sådan funktionel, videnskabelig ildhu pegede han alle børnene ud i de næste transporter. Med dem gennemførte han en forsøgsrække, der bl.a. indebar, at de fik sprøjtet farvestof ind i deres øjenæbler med en kanyle …

Til andre tider slappede han af. Så udpegede han alle de fanger, der havde flotte tatoveringer. Det var ikke fordi han skulle bruge dem til noget specielt forsøg. Det var for at tækkes sin oversygeplejerske, som brugte sin fritid til at sy lampeskærme af huden fra de døde forsøgsfanger.

Men lad os ikke gå i detaljer. Lad de døde begrave deres døde.

Når dr. Mengele i dag bruger fire body guards og ofte mørke solbriller, er det ikke så meget på grund af fortiden. Det israelske efterretningsvæsen har længe vidst, hvor han befinder sig. De har osse haft commando-raids inde i Paraguay for at kidnappe ham, på samme måde som de fik Eichmann. Men for nogle år siden opgav de efter at have mistet flere agenter. Fortiden er ikke så meget problemet som nutiden. Dr. Mengele sidder i ledergruppen i den dobbelt-underjordiske mafia af tidligere nazister, som hedder die Spinne, og som gør i våbenhandel og smugling over hele Latinamerika. Det giver anseelse og indtjening, men det er ikke ufarligt. Derfor går han stadig med sin tjenesterevolver fra dengang, selv om det kniber lidt for den gamle mand at få aftrækkeren i bund.

Hans selvkritik er ikke vokset med årene. Når han bliver kritiseret for tiden i Auschwitz, siger han, at han arbejdede i videnskabens og fremtidens tjeneste, og at han ingen mennesker dræbte, som ikke alligevel ville være døde. Når han bliver kritiseret for die Spinne siger han, at der altid vil være kommunister, der prøver at undergrave det frie erhvervsliv. Det sidste giver alle, der betyder noget i Paraguay og omegn, ham ret i. Det første synspunkt derimod deler han kun med sine gode venner.

Derfor er han i gang med at skrive en bog, der ligesom skal forklare det hele. Han håber meget, at han når at blive færdig, inden han dør. For han er blevet misforstået hele sit liv. Når han skriver, modtager han ingen besøgende. Han føler sig som en alvorligt arbejdende kunstner, og han ved, at han har noget at sige verden, som det kan vare længe før den kan få at vide på samme, enkle måde igen.

Skal dr. Mengele tilgives?

Nej! regnes nok stadig for det mest stuerene og uproblematiske svar på det spørgsmål. Men samtidig har alle de industrialiserede nationer, der var indblandet i anden verdenskrig, gennemløbet en udvikling, der – på hver sin forskellige måde i øst og vest – er baseret på, at dr. Mengele skal tilgives. Hvorfor han naturligvis i praksis er blevet det.

Videnskaberne – og navnlig de statsligt understøttede militære, fysiske og sundhedsmæssige – blev sat helt fri fra humanitet og moral og fejrede det med atomvåben, rustningskapløb, økologisk kaos, bevidstløst spild, farlig leg med kernekraft og plyndring af den genetiske kodes mysterier. Selv om prisen har været et afkald på dr. Mengeles rådighed over levende mennesker ad libitum til sine forsøg, har videnskaben faktisk opnået den handlefrihed i kulturen, som dr. Mengele var pioneren, der tiltog sig.

Det internationale erhvervsliv og den internationale spekulation har år for år efter krigens slutning – som betød bortfaldet af behovet for det store statslige beredskab – tiltaget sig mere ret til at definere menneskehedens vilkår. Agenter for denne magtudøvelse kan ikke længere bestemmes entydigt som gangstere, efterretningsfolk eller handelsrejsende. Grænserne mellem forbrydelse og tjenestepligt er blevet tilsvarende sløret. Derfor er dr. Mengele en agtet borger og personlig bekendt med general Stroessner himself. Forretningen kaster godt af sig.

Skal dr. Mengele tilgives?

Ja, det skal han. Det bliver han, og det er han blevet.

Men ikke af mig!

Alle europæere lever stadig i nazismens psykologiske slagskygge. Alle amerikanere og mange asiater gør det. Vi, der ikke vil tilgive dr. Mengele – og mener det – ser det tydeligere og tydeligere år for år. De andre bemærker det ikke.

Nogle af os – heldigvis endnu ikke danskere – kan ikke holde synet ud, og de bliver terrorister, hvis de ikke begår selvmord.

Disse to grupper: Den store, der i praksis har tilgivet den onde doktor, og terroristernes meget lille, står jeg udenfor. De, der ikke gør det samme, regner jeg for dumme, utilregnelige eller farlige – kort sagt: politiske fjender.

Denne politiske synsvinkel – at anskue folk ud fra, hvordan de reagerer på at leve i nazismens psykologiske slagskygge – har i de sidste 16–17 år været min fundamentale. De andre synsvinkler har jeg mere brugt for underholdnings skyld.

Før det – i min barndom og første ungdom – var jeg indstillet på at tilgive den onde doktor. Det var det almindeligste. Jeg kendte ham ikke engang, selv om jeg stort set vidste, hvad der var gået for sig i koncentrationslejrene. Men øje for øje og tand for tand var jo utænkeligt. Og tilgivelse var jo nødvendig for at komme videre, ikke?

Mine forældre havde hele tiden holdt sig uden for den slags diskussioner. Og diskussionerne døde ud, mens fyrrerne fortabte sig i halvtredserne. Der kom til at gå lang tid – helt op til min soldatertid – før den politiske synsvinkel på tilværelsen for alvor faldt mig ind. I hele min skoletid var den nærmest tabu. På mange måder mere tabu end den erotiske synsvinkel.

Da den alder kom, hvor man helst skulle holde op med at lege, var mine venskaber baseret på snak om piger, sprut, fodbold (jeg stod en halvdårlig venstre wing), tennis og jazz (jeg har på forskellige tidspunkter i 50’erne været ekspert i Duke Ellington, Fats Waller og Charlie Parker). Vi kom selvfølgelig osse ind på andre ting – filosofi og politik og den slags – men det var ikke alvor. I det mindste kun forklædt bag lag på lag af ternet ironi. Jeg havde et par veninder, men de fleste piger var langt væk, og det var godt det samme, for deres verden var endnu mere uinteressant end min.

Hele denne overvægt af ligegyldighed i min opvækst gjorde jeg efter soldatertiden far og mor ansvarlige for. Så kom jeg selv mere flyvende fra start, mente jeg. De bar tålmodigt – sammen med min lillesøster Anne – deres ansvar i nogle år, så jeg fik ro til at tænke det hele igennem for mig selv og starte i min egen familie.

Jeg havde nok af indicier at holde mig til i min dom over dem, syntes jeg. De dukker forresten stadigvæk op. Når jeg sidder og læser Erik Nørgårds bog om gruppen omkring Wohlweber og Richard Jensen under besættelsen og tænker, at den historie ville jeg gerne kunne knytte an til i min private erindring, men vi levede desværre i en helt anden verden. Og pludselig støder jeg på Akibas navn. Han var tante Ediths mand. Jeg vidste ikke andet om ham derudover, end at han var kommunist og derfor en af dem, man navnlig ikke skulle snakke politik med – eller få noget at vide af i øvrigt.

Men selvsagt hørte ansvaret for ligegyldigheden til på mine egne skuldre. Jeg havde stabile, trygge og frie vilkår og stort udbud af uddannelsesmuligheder. Det er ikke så lidt tilsammen. Resten er i det mindste lige så meget mit som mine forældres ansvar. Da jeg omsider – efter nogle år i det civile – nåede den eftertanke, blev vi igen forsonet.

Men undervejs havde jeg startet både en erhvervskarriere (som kommentator og redaktør og lærer af forskellig slags) og en anti-militaristisk, politisk karriere: Jeg var rekrut hos Scharnberg i Atomkampagnen, befalingsmand hos familien Helveg og Sven i Det radikale Venstre og officer sammen med Bente, Preben, Jesper og Hans Jørgen i politisk revy og Vietnambevægelsen.

Pludselig en dag indså jeg det selvmodsigende i den form for karriere. Jeg sprang af og spænede. Heldigvis var vi en masse, der gjorde det på nøjagtig samme tid. Det blev til 3–4 høje, forvirrede, farverige og slingrende år, som man kaldte Ungdomsoprøret:

Flower Power og VS i 67, den store studenterrevolte i 68, de sidste, voldsomme Vietnamdemonstrationer og slumstormerbølgen i 69 og Verdensbankdemonstrationen og Thylejren i 70.

Et sted i dette felt ligger ungdomsoprørets samlede erfaringer i Danmark. Og min vigtigste solidaritet. Vi var på jagt efter dr. Mengele. Ind imellem havde vi ham op mod muren, men han undslap hver gang. Vi trøstede os med at prale af, hvor lidt vi lignede ham og hvor tæt vi var ved at afsløre ham. Men til sidst blev vi indhentet af vores praleri, måtte erkende vores magtesløshed i de vigtige sager – og gå i hi.

Siden har der været, hvad man kalder en højrebølge. De, der vil tilgive dr. Mengele kan tale mere og mere åbent om det. De fik os i EF, og de fejrer dagligt nye, mindre triumfer. Man har en fornemmelse af, at bølgen ville være endnu mere ødelæggende kraftig, hvis den ikke blev så udueligt anført politisk.

Under de trange kår er ungdomsoprøret blevet indrangeret som almindelig venstre-opposition sammen med de marxistiske og socialistiske og små, venstreliberale protestpartier og grupper. Det har skabt mange problemer og skænderier og overanstrengt mange organisationsrammer. Jeg har holdt mig lidt udenfor. Jeg begyndte i stedet på en tredie karriere som forfatter.

I San Antonio sidder den onde læge og skriver …

Og den grundlæggende kamp er kampen om ejendomsretten til produktionsmidlerne.

Systemer er sagesløse

Løb, kammerat – den gamle verden er efter dig! Systemet er parat til at sluge dig!

Hovedfjenden i 60’erne var „systemet“. Men det var et sært system, for det var både i stand til at løbe og spise og afføre og foretage sig alle mulige andre ting, som ellers er forbeholdt organiske væsener.

Men samtidig påstod man netop, at det var systemet, der ødelagde det organiske liv, fordi det var stift, humorforladt og krystallinsk afdødt.

Nu er det bare sådan, at vores fiskehandler, som er en flink fyr fra Liverpool, er inkarneret systemtipper. Han har en eller anden form for Dan marks-rekord i tipsgevinster. Men han har selvfølgelig osse den fordel – noget af sæsonen – at han kender engelsk fodbold. Hans forhold til systemer er lige så jovialt og fornuftigt som hans forhold til resten af tilværelsen.

Med ham i ryggen vil jeg aflægge en tilståelse for fuld styrke: Systemer fascinerer mig! – Og jeg finder vores behandling af dem dengang i tresserne (og den behandling mange systemkritikere stadigvæk bruger) dybt uretfærdig.

I virkeligheden findes der ikke noget så smidigt som systemet af alle de systemer. Der kan findes et dækkende system til enhver hændelse og livsytring. Til de særligt interessante begivenheder kan der knyttes mange systemer – og hvert af dem vil afsløre en ny dimension eller en ny egenskab ved begivenheden.

Jo bedre et system er, des mere kan det bruges til. Hvis et system kan bruges til næsten hvadsomhelst, kalder man det et orakel. Solsystemet, sproget, penge, computere, I Ching, Tarot-spillet og tipstjenesten er blot nogle af de mest anvendte.

Systemer bliver misbrugt, påstås det. Men det er en urigtig påstand. Virkeligheden, tilværelsen, mennesker bliver misbrugt. Og der findes systemer osse til misbruget, fordi systemerne – stik imod den gængse overtro – er så føjelige og uskyldige.

Sagen er den, at tilværelsen ofte forekommer folk uigennemtrængelig, asocial og nærig. Og så er det nemmeste at skyde skylden på „systemet“, som denne tilværelse skulle være styret af. Hvad man har i sigtelinien er en flok småligsindede eller skurkagtige folk, der sidder og varetager nogle uretfærdige og selvmodsigende love om liv og ejendom. Men hvis det er for besværligt og farligt at sige, kan man bare kalde disse folk og lovens smuthuller for „systemet“. Som om den halvjaskede, spekulationsprægede og dovne omgang med livsintensitet, konsekvens og moral, der menes, ikke netop var såre usystematisk!

Systemer er stive og kedelige, siges det. Men det er en uretfærdig og misvisende påstand. Det kan være, at man ikke har noget at stille op med livet. Det er en synd. Men det kan forekomme. Og hvis man ikke har det, er der altid et smidigt system parat til at underholde. Selv for fortvivlede mennesker, der helt har opgivet at nære lidenskab for noget andet menneske – ja, selv for fuldtids snyltere og udbyttere står der altid et system klar til at aflede kvalmen og kedsomheden. Lad derfor være med at skyde skylden på kortene i kabalen eller roulettens numre – for deres tålmodighed med uelskværdigheden er meget, meget større end din egen!

I alt det, jeg selv tillægger vægt af det, jeg har skrevet, er der – som en slags hyldest til tilværelsens rige systematik – indbygget flere systemer efter fikser-billede-princippet. Det gælder osse dether, hvor forvirret det end kan tage sig ud på afstand. Hvis man kan opdage systemerne har man vundet. Hvis man ikke kan, kan det osse være ligemeget. Der er altså ingen risiko. For systemer er sagesløse.

Hvad er en systemkritiker?

I min ordbog er det en slags kastreret politiker – en, der hellere vil skyde skylden på „systemet“ end kæmpe for sin politiske ret til at definere det. I et autoritært styret system kan kastrationen være påtvunget eller den eneste, rimelige udvej. Derfor bruges ordet jo osse oftest om en speciel slags isoleret, intellektualistisk opposition i Østeuropa.

Men der findes indtil mange – som regel marxistiske – grupperinger af systemkritikere osse i Danmark. Mange af dem vil blive fornærmet over at blive kaldt det, fordi de anser sig selv for at være politisk avant-garde og revolutionens spydspids. De fleste af dem lever i ekstrem grad på „systemets betingelser“ (statsløn, pension og det normerede kvantum privat ejendom for akademikerstanden). Det er derfor, de er bange for egentlig magtkamp og indskrænker sig til systemkritik, hvilken form den så ellers antager.

Alle formerne har det til fælles, at de systematisk tjener til at sløre det moralske, viljebefordrende skel mellem ven og fjende: Kapitalisten eller magthaveren er ikke „ond“, han kan tværtimod være meget klog og er under alle omstændigheder en kyndig mand i praktisk kapitallogik, som man i grunden bør have respekt for derefter. Det er en vildledning at kritisere de ansvarlige personer, for det er systemet, der bestemmer. Personkritik er en småborgerlig form for idealisme, der i grunden udspringer af ren misundelse … og mere af den slags.

Jeg har i hele min politisk bevidste tid haft en blomstrende aversion imod den form for pseudo-videnskabelig kritik. Ved roden af min politiske overbevisning ligger mit had til fjenden. Jo urimeligere mit liv indretter sig, desto større bliver det had. Det skal bearbejdes moralsk og socialt og intellektuelt, før det er forædlet til at kunne kaldes et egentligt, politisk standpunkt. Men det begynder med det had. Og forskellen på det og så systemkritik svarer nogenlunde til forskellen på et samleje og et elektro-cardiogram af hjerteslaget. Folk, der giver det sidste ud for at være det første, er enten hyklere eller ligegyldige.

Med jo større omhu, man vælger sine fjender, desto mere politisk bevidst er man. Hvis man helt afstår at vælge fjender, beskæftiger man sig med noget andet end politik, hvor meget man så end kritiserer.

Livets besværligheder kan deles op i tre hovedgrupper: Dem, der ikke er noget at stille op med – dem, vi skal stå sammen for at gøre mindre – og dem, som nogen af os har ansvaret for, indtil vi andre tager det fra dem. Politik – magtkamp – drejer sig om den sidste slags. Politik gælder for alle systemer og alle systemer gælder i politik.

Nå, hensigten med disse lommefilosofiske betragtninger er ikke at påstå, at alle systemer er lige pragtfulde. Kun at de er sagesløse, kunstige skabninger, ofte imponerende udtænkt – og i hvert fald ikke værd at hade i sig selv. F.eks. finder jeg det kinesiske samfundssystem det amerikanske overlegent på de fleste punkter. På nogle få punkter er det amerikanske system imidlertid overlegent, og under alle omstændigheder er begge systemer i grunden flotte, underholdende og stort og rummeligt tænkt. I forhold til hvordan de bliver brugt.

I stedet for at køre videre med lommefilosofien vil jeg fortælle en historie for at forklare, hvad jeg i grunden mener. Historien om Watergate og historien om historierne om Watergate. Efter min mening er Watergate indtil nu 70’ernes uovertrufne, politiske lærestykke. Og det foregår i et magt-medie-samfunds-system, som er så imponerende kunstfærdigt opbygget, at Lewis Caroll og Balzac og Tolstoj tilsammen ikke kunne have gjort det bedre. Man kan aldrig se det system i sin helhed. Det er det for overvældende til. Men man aner det som totaldekorationen bag det drama, som nogle forknudrede, Strindbergske mandslinge gennemspiller.

All the world’s a stage … og her kommer en beretning om en bragende succes’ tilblivelse.

Deep throat i medietågen, 1972-75

1. Ord om alt det her

Det var under den amerikanske valgkamp i 1972. Det var seks dage efter, at Nixons „blikkenslagerbande“ blev overrasket under indbrud i Demokraternes hovedkvarter i Watergate-komplekset. Nixon og Bob Haldeman sad i det ovale kontor i Det Hvide Hus og snakkede sagerne igennem, mens de skjulte mikrofoner under skrivebordet lyttede og båndoptagerne i kælderen kørte.

„Sig til CIA, at de skal kontakte FBI og få dem til at holde inde med sagen … CIA vil gøre, hvad vi beder dem om, for hvis det kommer ud, at alt dether er indblandet, så vil det betyde, at hele Cuba-historien er en fiasko. Så kommer CIA ikke til at se godt ud. Og det vil sandsynligvis osse afsløre hele Svinebugts-historien. Og det mener vi vil være meget uheldigt, både for CIA og nationen,“ sagde Nixon, da han fandt ud af, hvor meget det brændte på.

Det var først længe efter – da præsident Nixon var blevet genvalgt med et af historiens største flertal – at journalisterne Woodward og Bernstein for alvor fik færten af, hvad Nixon mente med „alt dether“, der var indblandet i Watergate-indbruddet.

Filmen All the President’s Men er et forsøg på at billedgøre denne fært på et halvdokumentarisk, realistisk grundlag. Det meste foregår on location på Washington Post’s redaktionskontorer. Og det meste af dialogen føres på telefon og lyder, som om den blev memoreret over dagbogsnotater: Troværdig og ikke spændende. Sigtet er blot det ydmyge at vise, hvordan Robert Redford og Dustin Hoffmann ser ud, når de skal ligne Woodward og Bernstein, som de så ud, da de arbejdede med Watergate-sagen.

De eneste glimt ind i den magtens verden i Washington, hvor det virkelige drama udspilles, er en dokumentarisk optagelse af Nixon, der modtager hyldesten efter sin valgsejr, og nogle replays af TV-interviews med Agnew og Ron Ziegler, som kører på TV-apparaterne på redaktionen, mens Redward og Hoffstein sidder og taler i telefon. Det hele ses kun og udelukkende fra deres synspunkt.

Sigtbarheden er ikke stor. En dyb, ubestemmelig tåge af absurditeter og forfølgelsesangst ligger mellem dem og det, Nixon kaldte „alt dether“. I den tåge – systemets røgslør – famler de sig frem med alle slags bizarre redskaber. Som når Bernstein siger ind i telefonen: „Nu tæller jeg til ti. Hvis De ikke har smidt røret på, inden jeg er færdig, går jeg ud fra, at historien er korrekt. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 … Tak skal De have.“

Fordi vedkommende kvinde eller mand ikke smækkede røret på – og en række andre, lige så absurde skud i tågen lød, som om de ramte et eller andet – har vi i de sidste 3–4 år fået afdækket et hemmeligt magtsystem under det officielle system i USA, som Woodward og Bernstein ikke anede eksistensen af – og det med en detaljerigdom af absurditeter og uhyrligheder så overvældende, at det allerede unddrager sig udtømmende beskrivelse. (En kompakt nedkogning af det vigtigste stof kan læses i Rolling Stones, 20. maj 1976 i Howard Kohns „The Hughes-Nixon-Lansky Connection“.)

Den klinisk-realistiske arbejdspladssynsvinkel, filmen anlægger, tillader den ikke at uddybe og dramatisere „alt dether“. Den gengiver blot tågen, som den nu en gang så ud. Derfor har den kun historisk interesse, for i dag ved vi bedre.

Vi ved f.eks. meget mere om den mystiske anonyme „Deep Throat“, som var Woodwards vigtigste kilde i de første runder. I filmen foregår deres møder i sorte, underjordiske garager, der er som klippet ud af Kojak, og hvor lyset hele tiden falder så heldigt, at den dybe strubes ansigt ligger i skygge: Systemets ansigt: tågen.

I virkeligheden er han en mager, bebrillet og skaldet mand, der hedder Robert Bennet, og som dengang var direktør for et konsulentfirma, der hed Mullen Agency. Historien om ham kan være en lige så fyldestgørende og lige så ufuldstændig indgang til det hemmelige magtsystem i USA, som historien om Nixon selv.

2. Årsagen til indbruddet

Mullen Agency (der nu er opløst) blev oprettet i 1959 som dækorganisation for CIA. Den forsynede agenter i Asien og Europa med respektable forretningsmandsmasker. Ved siden af denne opgave påtog Bennet sig at organisere en „Cubansk frihedsbevægelse“, hvis første målsætning var at sabotere Castro-Cubas sukkerhøst.

I 1970 ansatte Bennet Howard Hunt – som var en af CIA’s chefplanlæggere ved Svinebugten – i Mullen Agency, og tiltrådte nogenlunde samtidig selv en ny stilling. Han blev ansat af Howard Hughes-koncernen til at varetage dens interesser i Washington. Manden, han afløste på denne post, var Det demokratiske Partis formand, Larry O’Brien.

Dette personskift i Washington var et af resultaterne af, at Howard Hughes havde skilt sig af med sin højre hånd, som indtil 1970 hed Walter Maheu. Maheu var begyndt som FBI-mand, men havde siden midten af 50’erne været det, der kaldes „fix-it-agent“ i CIA. Han tog sig af sådanne sager som at skaffe kvindeligt selskab til kong Hussein, når Hans Majestæt var i Washington.

I 1961 blev han sat på sin hidtil største opgave: Han blev leder af operation „Kill Castro“. Han entrerede med et større antal af Mafiaens bosser og dræbere, men blev standset, da Kennedy forlangte det. Det er uklart, hvor mange gange Castro inden da undslap CIA-operationens dødsfælder. En af operationens agenter, Frank Sturgis, som vi senere finder i blikkenslagerbanden, har bevidnet, at Castro ved en enkelt lejlighed lod et glas malt-chokolade (hans yndlingsdrik) gå ud igen, fordi han blev mistænksom, da han lagde mærke til, hvor meget tjeneren rystede på hånden. Den var fuld af dødelig gift, med kærlig hilsen fra CIA.

Da Maheu blev sat fra bestillingen, ansatte Howard Hughes ham. Det var meget naturligt. For det første havde Hughes brug for Maheus specielle fix-it-talenter. For det andet var CIA en af Hughes-koncernens største kunder (den største var Pentagon).

Maheu nåede på sin side kun lige at ansætte Larry O’Brien, inden han – uvist af hvilken præcis grund – ragede uklar med sin chef. Og så kom vor ven med agent-firmaet Deep Throat Bennet ind i billedet.

Hans første opgave for Hughes-koncernen var at dække de huller til, som Maheu kunne tænkes at bore, nu da han var ude i den kolde sne og hævngerrig.

Men samtidig var Bennet jo på kontrakt hos CIA. Og efter Maheus fald var han bureauets vigtigste lyttepost i Hughes-koncernen.

Og samtidig blev han en dag ringet op af Charles Colson fra Det Hvide Hus, der sagde, at han havde hørt så meget godt om Mullen Agency, og at han muligvis havde noget arbejde. Enden på det blev at Hunt blev „udlånt“ af agenturet til præsident Nixon for at organisere „blikkenslagerbanden“.

Da blikkenslagerne blev overrasket i det demokratiske hovedkvarter traf Bennet et hurtigt valg mellem sine arbejdsgivere. Han besluttede sig til at støtte Hughes og CIA og droppe Nixon. Og så begyndte Deep Throat at tale – floromvunden og i gåder til Woodward. For det meste sluttede han med at sige: „Look for the money in it!“ til den desorienterede journalist.

Nogle af de vigtigste af alle de millioner af dollars, der svæver rundt i Watergate-sagen, var de 100.000 dollars, som Howard Hughes i 1969 stak Bebe Rebozo for at denne kunne give dem videre til Nixon som en privat bonus for godt samarbejde. Denne transaktion vidste Maheu alt om, og i begyndelsen var alle Bennets arbejdsgivere enige om, at det ikke skulle komme videre. Foruden Maheu var Bennets forgænger Larry O’Brien informeret om gaven. Maheu havde låst alle sine papirer fra Hughes-årene nede hos en ven og allieret, redaktør Greenspun fra Las Vegas Sun. O’Brien opbevarede sine på sit kontor i Watergate.

Hunts blikkenslagere gjorde deres første kup, da de i foråret 1973 brød ind i Greenspuns pengeskab – på Bennets anbefaling – og fjernede, hvad de ville. Greenspun sagde bagefter, at der havde været indbrud, men at intet var blevet stjålet. Det mente han vel var det sikreste for ham selv og Maheu.

Og i 1974 var turen kommet til Larry O’Brien og demokraterne. Selv om det ikke var den eneste grund til Watergate-skandalen, var det nok den vigtigste.

Tværtimod at være et sandhedsvidne var Deep Throat altså en tredobbelt agent, der prøvede at manøvrere sig igennem en truende, total afsløring ved at ofre en af sine arbejdsgivere, og Woodward var hans uvidende redskab.

Deep Throat Bennet klarede sig så taktfuldt igennem, at han i dag er vicepræsident i den reorganiserede Hughes-koncern!

3. Det store komplot

Det ville være urimeligt at klandre filmen, fordi den fortier Bennets historie (som blev kendt nogenlunde samtidig med at filmen blev produceret) og lader ham forblive bag tågerne med et ufortjent, anonymt præg af bekymret hæderlighed.

Det ville nemlig alligevel være umuligt i en enkelt spillefilm at tegne omridsene af det komplot, som Woodward og Bernstein uafvidende og naivt – som filmen viser det – sejlede op imod.

Det blev grundlagt under anden verdenskrig. Blandt dets vigtigste arkitekter var brødrene Dulles og Det republikanske Partis stærke mand, guvernør Thomas Dewey (der blev overraskende besejret af Truman ved præsidentvalget i 1948) og de vigtigste Mafia-ledere (først og fremmest Lucky Luciano og Meyer Lansky).

Offentligt roste Dewey sig af at bekæmpe Mafiaen med næb og klør. Men hans præsidentkampagne modtog store bidrag fra „Syndikatet“ (Mafiaens monopol-organisation). Allen Dulles havde et endnu tættere forhold til gangsterne. Office of Strategic Services, krigstidens efterretningsorgan med Dulles som direktør, indgik en pagt med Mafiaen, som internt i OSS blev kaldt Operation Underworld. Pagten kom de amerikanske styrker til gode under landgangen på Sicilien, som blev planlagt i snævert samarbejde mellem militær-kommando og gangster-kommando.

Den kedelige valg-overraskelse med Truman forsinkede Deweys og Dulles’ planer i nogle år. I grove træk gik planerne ud på at skabe et stærkt og offensivt statsapparat i USA, som kunne genspejle det faktum, at USA gik ud af verdenskrigen som hele verdens ubestridt rigeste og mægtigste nation. Det første, en sådan stat måtte have, var en hemmelig tjeneste. Det næste – selvfølgelig – et gigantisk militær. Det skulle gå hurtigt, mente de, og derfor forsmåede de lige så lidt Mafiaens „fix-it“-evner efter krigen som under landgangen på Sicilien.

I 1947 fik de overtalt Truman til at oprette CIA med Allen Dulles som chef. Rekrutteringen til CIA foregik i et grænseland midt mellem Harvard, OSS og Mafiaen. Rigtig gang i det kom der først nogle år efter, da storebror John Foster blev Eisenhowers guru (på samme måde som Kissinger var Nixons i begyndelsen). Det var Dewey og brødrene Dulles, der fik Eisenhower til at tage Nixon som vicepræsident. Han var deres mand hele vejen igennem. Uddannet, købt og betalt af dem.

Blandt Mafiaens og CIAs mange samarbejdsprojekter var etableringen af en fast rute fra Laos til USA med morfinbase og heroin. Og etableringen af et mondænt kasino- og forlystelsesliv som ramme om et ocean af dækorganisationer og hemmelige operationer på Cuba. Da Cuba „faldt“ gik de i samarbejde om at vælte Castro-styret hurtigt med brug af alle midler op til invasion. Det standsede først, da Kennedy nægtede at sætte det amerikanske flyvevåben ind over Svinebugten.

Havanas lyksaligheder blev eksporteret til Las Vegas, Miami Beach og Bahama-øerne, og her trådte Howard Hughes koncernen for alvor ind i billedet.

Når Hughes var blevet nødvendig, var det fordi det var begyndt at knage i den alliance mellem Det republikanske Partis lederskab, krigsindustriens vigtigste magnater, CIA og Mafiaen, som var landets og dermed verdens ubestridt stærkeste magtkoncentration i de første femten år efter krigen, og som Eisenhower så overraskende advarede amerikanerne mod, lige inden han trådte tilbage. „Det militært-industrielle kompleks“, kaldte han det.

Afstanden mellem alliancens yderpunkter – Eisenhower og „Syndikatet“’s chef Meyer Lansky – var simpelthen så stor, at Eisenhower sandsynligvis kun har anet, hvad der foregik i grove omrids. Der var behov for et respektabelt bindeled mellem de overjordiske statsinstitutioner og den underjordiske Mafia-kapital. Hughes bød sig til og snart begyndte CIA-folk at myldre i hans organisationer, hans kontrakter med CIA og Pentagon svulmede op – altimens han købte jord og hoteller op i Las Vegas og på Bahama-øerne, to af Mafiaens højborge.

I mellemtiden havde Kennedy snydt de sammensvorne – ligesom Truman gjorde det – ved at sejre over Nixon. (Det var derfor, Hughes for en sikkerheds skyld hyrede O’Brien.) John gjorde Robert Kennedy til justitsminister, og denne begyndte med stor iver at rense op i det sæt privilegier, Mafiaen havde skaffet sig under den nu truede alliance. Og brødrene Kennedy ansatte deres egen mand, John McCone, som direktør for CIA med besked om at få ryddet helt op i „alt dether“.

Nogle år efter var begge Kennedyerne myrdet og vejen banet for Nixon – og direktøren for CIA hed nu Richard Helms, Allen Dulles’ egen kronprins.

(Forresten står det fast, at Lee Harvey Oswald og Howard Hunt havde kontakt med hinanden kort før mordet i Dallas. Og at Jack Ruby, som skød Oswald, havde tæt kontakt med Jim Hoffa, som på samme tidspunkt var under Robert Kennedys skarpe beskydning og på vej i spjældet. Og at Hoffa havde mange kontakter med folkene fra „Kill Castro“-operationen og Svinebugtsaffæren – og med Meyer Lansky og hele resten af Mafiaen. Og at Nixon (mod betragtelige kampagnebidrag) løslod ham, da Kennedyerne var ude af sagaen. Og at Hoffa nu er myrdet.)

Hughes brugte allerførst Maheu som sendebud til Richard Nixon i særlige anliggender. Efter deres brud, brugte han Bennet og senator Laxalt fra Nevada, der var hans håndgangne mand. Hughes vigtigste budskab til Nixon var, at han var nervøs for, hvordan det skulle gå med hans Pentagonkontrakter, når Vietnamkrigen sluttede. Det var f.eks. ham der producerede alle de helikoptere, der blev skudt ned, og det ville han gerne blive ved med. Nixon svarede Maheu beroligende og begyndte at modtage erkendtligheder fra Hughes, der nu stod i et tæt allianceforhold med CIA og i fortrolig, men samtidig konkurrerende forretningsforbindelse med de gamle mafiabosser.

(Forresten står det osse fast, at Maheu må have forsynet Clifford Irving med materiale, da denne skrev Howard Hughes’ selvbiografi på Ibiza så overbevisende, at han fik McGraw-Hill forlaget og det meste af verdensoffentligheden foruden Nina von Pallandt til at hoppe på den i nogen tid. I den står der bl.a., at Nixon bare var en slags politisk „fixer“ for Hughes.)

3. Systemet, kunsten og virkeligheden

Da det begyndte at ramle, fordi de to unge, ambitiøse reportere på Washington Post fik fat i nogle hjørner af det, ofrede den hensygnende magtklike, der først havde brødrene Dulles og så Richard Helms og Howard Hughes i sit centrum, det bedste den ejede: sin præsident.

Så stillede offentligheden og retsmaskineriet sig osse tilfreds, og Jerry Ford satte en tyk streg under det ved at benåde sin uheldige forgænger for alt, hvad han måtte have bedrevet.

Men apparatet de skabte, er der stadigvæk, selv om det ikke er, hvad det har været. Meyer Lansky har trukket sig tilbage til en luksuøs pensionisttilværelse på Miami Beach. Hughes’ trofaste væbner, senator Laxalt finder vi f.eks. som leder af Reagans næsten vellykkede bud på republikanernes præsident-nominering … Nå, nu må vi ikke fortabe os i enkeltheder igen. Lad os nøjes med at notere, at USAs statskasse ved Hughes’ død udbetalte ham 1,7 millioner dollars om dagen for hans mange tjenester.

Charles Colson, en af Nixons mest skarpsindige og forhadte rådgivere, som senere gik hen og blev hellig og idag ernærer sig som vækkelsesprædikant, sammen med Eldridge Cleaver, har givet en præcis beskrivelse af Nixons sande sindsstemning, mens Woodward og Bernstein sad og talte og talte og talte i telefon. „Han var bange for,“ siger Colson, „at hvis han offentliggjorde hele historien, så ville alle sige: – Se nu Nixon! Se det røgslør, han lægger ud! En søslange-historie! Ingen ville tro ham … Jeg tror, at Hughes betalte de skillinger til Bebe, og jeg tror, at Bebe brugte dem på sig selv og præsidenten … og at hvis Nixon virkelig starter jagten på CIA, så kan Hughes starte en lige så stor jagt på ham. Præsidenten er skræmt til døde, især når han bliver presset. Han var ude af sig selv.“

Nu sidder Nixon i frivilligt eksil som et andet Canterville-spøgelse i San Clemente, og republikanerne holder konvent uden at nævne hans navn en eneste gang. Og Hughes er død og har efterladt sig et sted mellem ingen og 130 testamenter. Og CIA er en skygge af sig selv efter senatets undersøgelser. Alle de gamle Dulles-folk er ude af billedet. Og det republikanske parti er skrumpet ind, så det efterhånden ligner en selskabsklub for ældre forretningsfolk. Og den ene Mafia-boss efter den anden bliver skudt ned på åben gade. Det er altsammen sket på 2 år.

Men tænk, hvor let det kunne være gået anderledes!

Lad os nu sætte, at Hughes og Maheu af en eller anden grund ikke var blevet uvenner. Så var O’Brien ikke blevet skiftet ud med Bennet, og så havde der ikke været nogen tvingende grund til det indbrud i Watergate – og så havde der hverken været nogen skandale eller nogen Deep Throat.

Eller lad os sætte, at det telefonrør var blevet smækket på, da Bernstein nåede til 8 …

Alt andet lige ville Nixon have siddet med et overvældende flertal i den amerikanske opinion bag sig i Det Hvide Hus – i komfortabel vished om, at den efterfølger, han udpegede, ville blive USAs næste præsident. Det kunne så passende være blevet senator Laxalt. Og bag Nixon og Laxalt ville alliancen mellem partiet, CIA, Hughes-koncernen og Mafiaen trives og blomstre til den frie verdens gavn. Og K. B. Andersen ville ved højtidelige lejligheder prise USAs fredsbevarende politik og demokratiske system, sådan som han plejer.

Det mislykkedes ikke af nogen særlig fornuftig eller lovmedførlig grund. Det hele var ret tilfældigt, hektisk, absurd, psykiatrisk og elektronisk – snarere end politisk.

Den dømmende og lovgivende magt var ikke kommet i gang på eget initiativ, og den udøvende magt var købt og solgt fra starten til en hemmelig og politisk ansvarsfri sammensværgelse, som havde haft det afgørende ord i USAs politik gennem det meste af efterkrigstiden.

Det var den sammensværgelse, Nixon havde i tankerne, da han sagde „alt dether“. Det var den sammensværgelse, samtlige danske regeringer gjorde stundom groteske anstrengelser for at slikke op og ned ad ryggen – nårsomhelst og hvorsomhelst der var den fjerneste anledning til det.

Nu ser den ud til at være godt udhulet, takket være den proces, som Woodward og Bernstein satte i gang.

Men tag endelig ikke fejl: Deep Throat har stadig et ord at skulle have sagt! De spasmer, som det amerikanske system har gennemgået (de værste siden borgerkrigen), har måske skabt en smule mere klarhed i den demokratiske proces. Men historien vrimler stadig med mystiske, uopklarede mord, millionbeløb og sære tilfælde.

Og det er stadig for tidligt at kalde Deep Throat ved hans rette navn. Han og alle hans kolleger skal lige have ro til at komme sig over rystelserne i god afstand af offentlighedens søgelys, indtil de har bestemt sig for den næste strategi. Og systemet er lige så frit som det hele tiden har været. De finder nok på noget!

Så kan Robert Redford og hans slæng ellers mene, hvad de vil. For de er jo skuespillere og (som de fleste almindelige kunstnere og journalister) frygtelig naive (ikke mindst forfattere. Ellers ville jeg vel ikke have siddet og skrevet om USA for 3–4 år siden i de selvsamme dage, hvor Anker Jørgensen i FET-sagen slår fast, at indbruds-blikkenslagerhåndværket skam er et hæderligt erhverv herhjemme. Deep Throat vil aldrig få problemer med os!).

Men Orson Welles lavede forrige år sin mærkelige film om verdens dygtigste maler-svindler på Ibiza og kaldte den F for Fake. Howard Hughes og hans falske biograf Clifford Irving spillede fremtrædende roller i filmen, og Orson Welles nyder at posere med basunkinder på lærredet i solidaritet med dem begge. For kunstnere af et vist format og en vis betydning er nødvendigvis storsvindlere, hvadenten de indrømmer eller ej: »Her ser I en storsvindler, der fortæller ærligt om nogle andre storsvindlere, men selvfølgelig på den anden side er lige så fuld af løgn som dem.“

All the President’s Men går den stik modsatte vej. Den siger: „Her ser I en detaljekorrekt reproduktion af to unge, idealistiske journalister, der ærligt og redeligt afsætter en præsident og vinder Pulitzer-prisen.“

Lad os bare indrømme det: Orson Welles er en større kunstner end Redford og Hoffmann tilsammen, hvor fortræffelige de end er til deres håndværk. Og ikke alene er han en større kunstner, han er osse nærmere sandheden om Watergate, selv om hans film tilsyneladende handler om noget helt andet.

Og lad os tage skridtet helt ud: Deep Throat er en større kunstner end Orson Welles. Og Robert Bennet er vicepræsident i Hughes-koncernen. Måske var den allerstørste kunstner af dem alle den Howard Hughes, der var galsindet pilot, millionær, råstærk spekulant, kvindeforfører og producent bag alle Howard Hawks’ film med John Wayne i sin ungdom – og som endte sit liv i årevis af frivillig indmuring, tynd, beskidt, nøgen og langhåret som en indisk fakir, panisk rædselsslagen for, at hans mad skulle være forgiftet – og opfyldt af et bundløst had til hele menneskeheden, pånær de fem-seks gorillaer og Maheu og Bennet, der holdt liv i både ham og hans gigantiske imperium af spillecasinoer og våbenfabrikker og bydele og mennesker.

Her er en mand, der kan holde ensomheden ud. Og det er den første forudsætning for at kunne beherske systemer.

Uden ham havde „alt dether“ slet ikke været det samme. Uden ham havde der ikke været nogen Watergate-affære. I All the President’s Men bliver hans navn slet ikke nævnt. Og den kalder sig dokumentarisk!

Men Orson Welles står neden for en skyskraber af et hotel på Bahama-øerne, hvor man siger, at Hughes har muret sig inde øverst oppe. „Deroppe,“ siger vore dages Falstaff, „bor en af mine kolleger. Han arbejder bare inden for et andet medie end jeg gør.“

Stort vigtigere, direkte brugbart politisk budskab kan kunsten (eller de sociale videnskaber) vist aldrig rumme. Til de andre, vigtige politiske budskaber er kunst og videnskab en omvej og tit en forhindring. Systemet bag Big Throat er hævet over deres virkefelt, ligegyldigt hvor ha-stemt og troværdig kunstneren eller forskeren stiller sig an.

Og i San Antonio sidder den onde doktor og skriver …

Den grundlæggende kamp er kampen om ejendomsretten til produktionsmidlerne.

Anarkistens korte sommer

You are what you pretend to be –

so you must be very careful

about what you pretend to be.

(Kurt Vonnegut)

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER