Peter Kemp

Filosofiens verden

Kritik - Etik - Pædagogik - Religion

(Læseprøve)

Tiderne Skifter

Tilegnet visdommens elskere

Forord

Hensigten med denne bog har været at skabe en helhed, der kan sige noget om, hvordan filosofiske tanker kan hænge sammen og henvise til hinanden og ikke alene omfatte eksistens-, kultur-, samfunds- og kropsfilosofi (1. del), men også pædagogisk dannelsesfilosofi (2. del) og religionsfilosofi (3. del). Man kan ganske vist nok læse de enkelte kapitler eller de enkelte dele hver for sig uden at kende de andre. Alligevel skulle helheden gerne sige mere end delene, eftersom disse griber ind i hinanden; f.eks. er der fra begyndelsen til enden tale om etik og kritik, og dannelse og religion spiller en rolle allerede i bogens første del.

Jeg har kaldt denne helhed Filosofiens verden, fordi det er den tankeverden, jeg lever og har levet i. Den er selvfølgelig min fortolkning af virkeligheden, og andre vil opleve filosofiens verden anderledes og have andre helte. Men i den filosofiske debat lever vi af hinandens tankeverdener, og derfor tilbyder jeg min filosofiske verden som et bidrag til denne debat.

Man vil bemærke, at denne bog i nogle afsnit er ret polemisk, ikke blot over for andre filosoffer og ikke blot i rent akademiske spørgsmål, men også på områder, der er meget politiske og aktuelle. Men hvis filosofiens verden omfatter hele virkeligheden, og hvis filosofi først og fremmest – som jeg hævder i denne bog – er kritik, dvs. både en afklaring af grænser og muligheder for tanke og handling og et forsøg på at skelne mellem sandt og falsk, må dens kritik også omfatte den politiske virkelighed.

Der kan ikke eksistere politisk neutral samfundstænkning, hvad enten der er tale om en samfundsvidenskab, der empirisk undersøger særlige områder, eller en samfundsfilosofi, der anskuer samfundet i et bredt perspektiv. Vi har i begge tilfælde kun tilgang til virkeligheden i en fortolkning af den.

Til gengæld er det helt i orden, at f.eks. politikere modsiger forskeres og filosoffers politiske synspunkter, blot det ikke sker ved at gå efter manden, men efter bolden. Og det må frem for alt gælde i filosofiens verden. Her er det kun argumenterne, der tæller.

Bjergtoften, den 10. december 2011

Indledning
Filosofien har ordet

Filosofi er en mærkelig form for menneskelig tankevirksomhed, hvormed vi både søger at tænke forskelle og forstå sammenhænge. Men filosoffer har på en måde ingen særlig disciplin. Andre forskere og teoretikere har særlige forskningsfelter og underviser i disse specielle felter. Det samme gælder teknikere, ingeniører, forretningsfolk, osv., der hver har deres særlige fagområder. Men selvom filosoffer kan kaste sig over et særligt område, kan de ikke blive stående i det. De kan have diskussioner med forskere fra et hvilken som helst område, og ikke blot med forskere, men også med teknikere, kunstnere, etikere, politikere osv. De kan gå ind på deres områder, men de hører ikke til nogetsteds. De er alle vegne og ingen steder. Deres styrke består således ikke i, at de kan opvise resultater ved at arbejde på særlige områder, men i deres evne til at tale rationelt om alting og undersøge, hvilken rolle hvad som helst spiller for helheden. Alle vidensområder er i historiens løb udskilt fra filosofien. Men uanset hvor mange videnskaber, der er kommet ud af det, har filosofien stadig beholdt sin selvstændighed, for der bliver ved med at være behov for en tænkning, der spørger om forskelle og sammenhæng i alt det, vi kan tænke, vide, producere og forandre.

Man kan uddanne sig indenfor forskellige områder, men filosofi er ikke blot noget, man kan uddanne sig i ved at tage eksamen i filosofihistorie, videnskabsteori, filosofisk etik, pædagogisk filosofi, religionsfilosofi osv., men det er en måde at tænke på, der kan indgå i dannelsen af ethvert menneske. Mange mennesker elsker filosofi, fordi filosofi vækker os, former og danner os. Den er kultur i eminent forstand. Men nogle anser den også for farlig, fordi den gør mennesker kritiske, rokker ved deres tankevaner, bringer dem i opposition til etablerede tankemønstre og institutioner.

Filosofi danner og belærer os på mindst to niveauer: Dels på det eksistentielle og personlige niveau, dels på det offentlige og politiske niveau.

På det eksistentielle niveau kan filosofi lære os om vores grundvilkår, f.eks. at verden ikke kun opleves gennem sanserne, men også gennem sproget, ikke mindst fortællingen. Desuden at livet er uforudseeligt og ikke kan forudberegnes som materielle processer. Det er ikke en historie der bevæger sig roligt fra begyndelse til ende, og selvom vi forsøger at forestille os vores livshistorie, må vi erkende, at vi selv kan ændre den, og at den kan rammes af uventede begivenheder, som stadig kan hjemsøge os som erindringer; den kan ikke styres som et computerspil og har i øvrigt en ukendt begyndelse og ende. Desuden er det ikke blot begivenheder, der er uforudseelige; det er det andet menneske også. I modsætning til ting, kan enhver anden modsige mig. Jeg er aldrig sikker på at blive ladt i ro. Og derfor handler filosofi også om forholdet til den anden, om etik, om det gode liv og om ødelæggelsen af det. Men der er her ingen kontinuerlig udvikling af ideerne. Derfor ser vi ofte filosofferne gribe tilbage i filosofihistorien for at kritisere nutidens herskende tanker.

1. En kæde af ideer

På det offentlige eller politiske niveau er der derimod langt mere tale om en udvikling af de filosofiske ideer af betydning for samfundsudviklingen. Således er en række nødvendige forudsætninger for demokrati gradvis blevet formuleret af filosofferne siden Platon (ca. 428-347), der med sine dialoger, hvori Sokrates er hans talerør, er den europæiske histories første store filosof. Men selvom der er udtænkt elementer af det, vi i dag opfatter som demokrati, er de etisk-politiske skrifter af Platon og hans elev Aristoteles (384-322) ikke de eneste og langt fra tilstrækkelige forudsætninger for det moderne demokrati. I sig selv giver de ikke opskriften på et sådant demokrati. Lad mig nævne nogle milepæle i demokratiets udvikling:

a. Machiavelli (med skriftet om Fyrsten fra 1513) og Thomas Hobbes (med værkerne De Cive, Om borgeren, fra 1641 og Leviathan fra 1651) nedbrød ideen om fyrstens guddommelige autoritet, om kongemagten »af Guds nåde«. Tidligere gennem middelalderen var statens grundlag et fornuftbehov (det græske) kombineret med troen på et guddommeligt legitimeret kosmos (det jødisk kristne), men Hobbes legitimerede staten ved at tale om en kontrakt, som alle borgere må antage, at de har tilsluttet sig, for at undgå den voldelige død i en »alles kamp imod alle!« (mere herom i kapitel 7).

b. John Locke hævdede i To afhandlinger om statsstyre (Two Treatises of Government) fra 1690, at det er statens opgave at sikre det enkelte individs rettigheder. Disse rettigheder mente han – som senere bl.a. Jean-Jacques Rousseau – ligger i, at vi lever som om vi har indgået en samfundspagt, hvorved vi har afgivet en del af vores frihed til en instans, som skal sørge for at sikre lov og orden og beskytte den enkelte.

c. Immanuel Kant sagde i skriftet fra 1793, Om talemåden: ‘Det kan være rigtigt i teorien, men duer ikke i praksis‘, at Hobbes ikke har sans for en styreform, hvor enhver borger har medindflydelse på lovgivningen. Dette skrift fremkom to år før han skrev det berømte essay Til den evige fred, hvor han gentog kravet om borgernes medindflydelse på lovgivningen. Han formulerede også i det 2. tillæg fra 1796 det offentlighedsprincip, som må være et grundprincip for et nutidigt demokrati: »Alle handlinger, som vedrører andre menneskers ret, og hvis begrundelse ikke tåler offentlighed, er uret«. Det betyder f.eks. i dag, at retten til kildebeskyttelse af såkaldte spindoktorer, der i det skjulte søger at underminere retssystemet, må vige for kravet om offentlighed i sager om menneskers ret. Kant udviklede også ideen om en global kontrakt som grundlag for en vision om evig fred på jorden. Han antog således, at en verdensborgerlig ordning kan gennemføres.

d. G. W. F. Hegel viste i Åndens fænomenologi (Phänomenologie des Geistes) fra 1807, at arbejdere og arbejdsgivere har behov for hinanden og derfor må anerkende hinanden og respektere hinanden i en retsstat. Dertil føjede Karl Marx i sit hovedværk Kapitalen, at når arbejdsgiverne udbytter arbejderne, kan denne retsstat ikke bestå i længden. Men begge så samfundslivet som led i en historisk proces, hvor store forandringer kan ske.

e. John Stuart Mill plæderede i skriftet Om kvindernes underkuelse (The subjection of women) skrevet i 1861 og offentliggjort i 1869 (samme år udgivet på dansk af Georg Brandes) for kvindernes valgret. Og når vi i dag taler om et demokratisk samfund, mener vi et samfund, hvor alle voksne, også dem, der tidligere blot blev betragtet som »passive borgere«, ikke blot fattige og svagelige, men – som Mill krævede det – også kvinderne har medindflydelse, bl.a. med valgret. Det mente hverken Platon, Aristoteles, Hobbes, Locke, Kant eller Hegel. For blot at nævne kongerækken i den politiske filosofi. Og først i det 20 århundrede slår kvindernes valgret for alvor igennem (i 1915 i Danmark, i 1920 generelt i USA) – og først da har vi udviklet demokrati i moderne forstand.

Derfor kan man sige, at filosofi ikke behøver et demokratisk samfund for at udfolde sig, men at filosofien med sin produktion af ideer langsomt har udviklet elementerne for et demokrati i moderne forstand og desuden ideerne for et verdensborgerskab med fælles retsregler og et vist globalt værdifællesskab.

2. Sprogets magt

Hvordan har filosofien kunnet gøre det? Dvs. hvori består den filosofiske tænkning, der kan vække os og danne os både på det offentlige og det eksistentielle niveau? Jeg har allerede anført, at det er den tænkning, der skelner og samler, adskiller og forener. Man adskiller for at forene som den franske filosof Jacques Maritain har sagt (i værket Distinguer pour unir, Adskille for at forene, 1932).

Det gælder for filosoffer som i øvrigt for digtere, at de kun har sproget, kun talen, kun ordet. Andre filosoffer før dem har udviklet filosofiske begreber og tankegange, som de kan genoptage og genudvikle, og deres opgave er nu at tale filosofisk på deres egen tids vilkår; de forsøger at tænke filosofien på ny, når de beskriver, analyserer, argumenterer, kritiserer, underviser, foreslår osv. Og hvis de opdager en fare for menneskeheden, for individet eller for en sårbar gruppe, kan de vise vej til at hindre det onde eller katastrofen, og de kan advare menneskeheden imod skjulte destruktive kræfter eller en skødesløshed, der kan blive katastrofal.

Men ligegyldigt hvad de gør, er den eneste magt, som filosoffer har, ordets magt som undervisere, lærere, forelæsere, anmeldere, opinionsdannere. En stor filosof i det 20. århundrede har sagt: »Ordet er mit kongedømme, og jeg skammer mig ikke over det« (Paul Ricœur).

Nogle ledere i politik og administration forsøger at få filosofferne til at skamme sig, de kan ikke se, hvad de skal med filosofi, eftersom den ikke har et teknisk formål, ikke bidrager til at øge produktionen af materielle goder og styrke folks tekniske kapacitet. Derfor betragter de filosofien som nytteløs eller ligefrem farlig.

Ikke desto mindre ser vi i dag mange tegn på filosofiens livskraft, og filosofisk tænkning spiller stadig en enorm rolle i verden. Der blomstrer filosofiske miljøer verden over, og der opstår stadig nye foreninger og nye institutter for filosofi. Gymnasieelever fra mange lande mødes hvert år til en International Filosofi Olympiade, hvor de konkurrerer om at skrive den bedste filosofiske stil. Sidst men ikke mindst udkommer der stadig mange filosofiske værker på højt niveau på alle betydelige sprog.

Hvis »magt« betyder kulturel og politisk indflydelse, er filosofien blevet en global verdensmagt. På vores klode, hvor krige og konflikter ikke bliver færre, viser den sin magt ved at forsvare tankefriheden, friheden til at hævde høje værdier, friheden til kritik af uretfærdigheder og friheden til samtale på tværs af alle kulturelle og nationale grænser – kort sagt viser filosofi sig overalt som en magt til at stifte fred. Uden filosofi var verden sikkert et endnu værre sted for mennesker, end den er i dag.

Dette viser, at magt ikke nødvendigvis er beherskelse af andre, men kan være frigørende, give rum for nye muligheder, åbne nye horisonter, vise skjulte kræfter og chancer.

Man glemmer ofte, at økonomiske, teknologiske og militære magthavere ikke har monopol på magten i verden. Filosofisk argumentation og refleksion udgør en ikke-økonomisk, ikke-teknologisk og ikke-militær magt i kraft af ordet, der kan udfordre de andre magter, afsløre løgne og illusioner, og give et bud på en bedre verden.

Man har imidlertid overset det filosofiske ords magt, når filosofi er blevet set som ren beskrivelse, ren henvisning til noget foreliggende, et uskyldigt spejl, der glemmer sig selv og blot bringer os tæt på tingene. Men denne idé om filosofien som et spejl af naturen er i vor tid blevet kritiseret både fra en hermeneutisk synsvinkel (hos Hans-Georg Gadamer, Paul Ricœur m.fl.) og fra et pragmatisk synspunkt (bl.a. af Richard Rorty i hans bog Filosofi og spejlet af naturen, 1979), dvs. både fordi man glemte, at erkendelsen af verden aldrig blot kan afspejle den, men altid må være en fortolkning, og fordi det satte filosofien uden for handlingens sfære.

Men allerede før denne kritik indledte Oxford-filosoffen J.L. Austin det, man har kaldt »den sproglige vending i filosofien« med sine forelæsninger i 1955, efter hans død udgivet i 1962 under titlen How to do Things with Words (på dansk: Ord der virker, Gyldendal, 1997). Heri viste han, at selv den reneste beskrivelse af noget er en handling, en tale-handling. Han skelnede først og fremmest mellem to slags talehandlinger: dels selve den handling, hvormed man udtrykker en mening og taler om noget (som han kaldte den »lokutionære handling«), f.eks. en beskrivelse eller en benægtelse; dels den handling hvormed man henvender sig til nogen med det, man siger (og som han kaldet den »illokutionære handling«), f.eks. et spørgsmål eller en fordømmelse. Hans pointe var, at ingen af disse to talehandlinger kan eksistere uden den anden; de er to aspekter af »den totale talehandling«. Vægten kan i den bestemte ytring være lagt på den ene eller den anden af de to, men allerede ved at udvælge noget, vi vil beskrive, og dermed udelukke noget andet, udøver vi en særlig indflydelse i forhold til dem, der læser eller hører os. Vores tale er således altid en magt i verden.

Dette gælder også filosofisk tale. Filosofien har magt i verden som tale gennem forskellige medier, på papir eller på nettet. Filosofferne må derfor som andre tage ansvar for, hvordan de handler ved at tale.

Men al slags filosofi er ikke nødvendigvis et gode. Vi har i det 20. århundrede lært, hvor destruktiv og katastrofal nationalistisk og fascistisk tænkning kan være for menneskeheden. Den kan være meget forførende for en gruppe og give grundlag for en massesuggestion, der appellerer til den værste del af os. Denne del af os selv er ikke kun vores egoistiske drifter, men også det, den japanske filosof Tomonobu Imamichi har kaldt de »nosistiske« drifter, en egoisme i flertal (af latin: nos, vi). Det er en gruppe-egoisme, der splitter menneskeheden og betragter alle andre og enhver fremmed, der tilhører en anden gruppe, en anden kultur eller religion, som en mulig fjende.

Men Austins erkendelse af de to aspekter af sproget er ikke tilstrækkelig for at forstå, hvordan vores ord kan være både gode og onde. I talesituationen har ordet ikke blot en indflydelse ved at overføre mening eller information fra en person til en anden eller ved at stille spørgsmål, appellere, fordømme osv.

En talehandling kan have til hensigt at forme den anden ved at beherske, undertvinge eller ydmyge ham eller hende. Derfor findes der et tredje sprogligt aspekt, som den skarpsindige Austin også havde blik for, men ikke gjorde meget ud af. Det kaldte han den »perlokutionære handling« (=handling gennem tale), der består i at sige noget for at fremkalde en bestemt virkning i den person, der måtte høre det.

I al den sprogfilosofi der blev udviklet i det 20. århundrede inden for og uden for europæisk kultur, finder man imidlertid ikke meget om denne form for talehandling. Filosofferne må derfor i dag beskæftige sig meget mere med, hvordan ikke blot deres eget sprog, men tale i det hele taget kan både oplyse og forføre, både frigøre og manipulere.

Nu har det altid hørt til filosofiens adelsmærke, at den vil oplyse og frigøre ved at tale fornuftigt, dvs. søge enighed om nogle sager i en samtale, hvor alle parter er ærlige over for hinanden og over for sig selv. Og selvom filosoffer fra Platon til Søren Kierkegaard og senere bl.a. Jacques Derrida ikke har udelukket ironi og en vis forførelse i striden mellem fortolkningerne, har ingen hævdet, at en forførelse, der reducerer mennesker til blinde redskaber for en ideologi eller til en flok, der blot lader en fører tænke for sig, bringer dem til fornuft.

Men filosoffer er fornuftens vogtere. Derfor skal filosofien hverken være et bedøvelsesmiddel eller hadsk tale. Og selv i den hårdeste kritik skal filosoffen være sober. Fornærmelser og injurier hører ikke til filosoffens sprog; den slags reducerer argumentationen til vold og gør filosofiens magt til egoistisk eller nosistisk krigsførelse.

I dag har filosofien tabt sin uskyld. Vi kan ikke filosofere uden at betænke, hvad vi gør, når vi taler. Vi må blive mere bevidste om, at vi i enhver ytring fra den mest intime samtale til politiske taler på verdensscenen både kan opmuntre og såre, både inspirere og undertrykke andre.

Men det gælder jo ikke kun filosoffer; det gælder alle, der har ordet i deres magt. Vi indser, at denne magt er umådelig. Og det er blevet en af de mest påtrængende opgaver for dem, der vil tænke filosofien på ny, at gennemtænke, hvad vi alle er med til at gøre i en verden, som vi måske mere end nogensinde skaber med vores ord.

Det største problem i dag er nok dette: Hvordan undgår vi med ordenes magt det »sammenstød mellem civilisationer«, som Samuel P. Huntington i 1996 så som den største trussel imod menneskeheden i vores århundrede?

Vi må derfor gøre os klart, ikke blot hvad ord kan bevirke mellem mennesker i et enkelt land, men også imellem alle folk i verden, mellem forskellige nationer, kulturer, sprog og traditioner.

Enhver ved, at i en familie eller mellem venner kan man tænke hvad som helst om de andre. Men hvis man ønsker et godt familieliv eller et godt venskabsforhold, må man tage hensyn til, hvordan man taler til andre. Man bruger ikke ordet som våben imod dem.

Hvorfor skulle det forholde sig anderledes i den store familie, vi kalder menneskeheden? Som medlemmer af denne menneskehed, som verdensborgere, må vi erkende, at ydmygelse af andre kan være den mest brutale vold, vi kan udøve, uden direkte at slå ihjel. Den økonomiske undertrykkelse i verden er slem, men manglen på anerkendelse af andre er værre. Det vil ikke koste os europæere og amerikanere noget økonomisk at give denne anerkendelse. Alligevel forekommer det vanskeligere for os end noget andet. Det kræver en ydmyghed, vi ikke besidder.

Det er en af de vigtigste grunde til, at vi behøver filosofi til med ordets magt at lære os at leve sammen. Og ikke mindst derfor vil vi i denne bog give ordet til filosofien.

Filosofiens verden (Læseprøve)

Peter Kemp

© 2012 Peter Kemp og Tiderne Skifter

Forsidebillede: Platon og Aristoteles, udsnit af Rafaels maleri »Skolen i Athen«

Udgivet med støtte fra Veluxfonden

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Tiderne Skifter

ISBN 978-87-02-22416-0

© Peter Kemp & Tiderne Skifter 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Tiderneskifter.dk