Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen og dens forfatter til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2018

Om Hungerhjerte

Truede hun sin kæreste med en køkkenkniv? Hun kan ikke huske det, kun at nogen råbte, at hun var fucking sindssyg. Det er nat, og hun sidder på Psykiatrisk Center i Ballerup. Hun har gået rundt ude på parkeringspladsen uden tøj på for at lede efter sin kæreste.

For få dage siden var hun en kvinde med en mand i et rækkehus nord for København. For længe siden var hun et barn i en indviklet familie. Nu kan hun ikke længere mærke sin krop, kun buldrende angst. Hun har læst alt i verden og kan sno psykiatere og mænd om sin lillefinger. Men hvem kan fortælle hende, hvem hun er?

Hungerhjerte er en autofiktiv roman om angst, kærlighed, sex og terapi. En kvindelig forfatter og oversætter er flyttet hjem til Danmark efter at have boet nogle år i udlandet. Hun er del af et københavnsk kunstner- og akademikermiljø, og hun forelsker sig begærligt i en musiker, som hun flytter ind hos sammen med sin voksne datter. Men umærkeligt begynder lyset at svinde omkring hende. Hun mister fornemmelsen af, hvordan sætninger skal vende, om natten vågner hun med et sæt. Hun ved godt, hvordan ordentlige mennesker opfører sig. De er afdæmpede og rummelige og forstående. Men lige under hendes hovedskal traver et vilddyr rundt på en udspændt hinde.

Karen Fastrup

Hungerhjerte

(Gratis uddrag)

Roman

Gyldendal

Hungerhjerte (Gratis uddrag)

© Karen Fastrup & Gyldendal, 2018

Forside: Imperiet

1. e-bogsudgave 2018

ISBN 978-87-02-22552-5

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

gyldendal.dk

Tak til Statens Kunstfond, Autorkontoen og Danske Skønlitterære Forfattere

Til Anne, Niels og Ida

Til Malte og Selma

Til min mor og far

FØRSTE DEL

Akutmodtagelsen
Psykiatrisk Center Ballerup
18. oktober 2015

jeg kan ikke trække vejret, siger jeg til psykiateren.

Jeg er en hvinende kugle i hovedhøjde, som ikke ser, om der er ben under stolene. Man har anbragt mig ved et bord. Ingen vinduer, så langt er jeg med. Næsten muligt at røre begge vægge på én gang, hvis man skulle finde på at strække armene ud, hvilket jeg ikke kunne drømme om. Arme og ben inden for rækkevidde. Der er af og til flaksende hænder i mit synsfelt. Det er formentlig mine. Jeg bør få fat i dem, men jeg har ikke tid nu. Jeg taler.

Jeg kan ikke få lov at være mig selv, siger jeg til psykiateren, i det forhold.

Skal han ikke sige noget?

Jeg ser ud gennem mine opspilede øjne, og ordene tumler ud af min mund.

Jeg vil have øjne at se ind i, forstår du det?

Han nikker langsomt.

Jeg skal være stille og afdæmpet, siger jeg højt, men jeg er ikke stille og afdæmpet.

Psykiaterens brune øjne ser på mig bag briller, prøv, om du kan forføre ham!

Endelig, endelig er der én, der forstår mig. Han siger det ikke, men jeg kan se det på ham. Vi er two of a kind, psykiateren og jeg. Når jeg er i rækkehuset, kan jeg ikke trække vejret, det fortæller den hvinende kugle ham, for dér er der ikke nogen, som forstår, hvem den er.

Psykiateren er en lille smule utydelig i sine signaler. Men selvfølgelig kan han ikke sidde og sige direkte til mig, at jeg er fejlplaceret i det forhold og i det rækkehus. Sådan fungerer det ikke. Men jeg ved, han er på min side, han ville have det på samme måde. Det er sindssygt, hvad jeg har udsat mig selv for.

Jeg har glemt at mærke efter, hvem jeg selv er, siger jeg.

Jeg er en dinglende rebstige ned i kloakken. Trin forbundet af tråde. Det har nok været den stige, jeg begyndte at trække op i gadeplan og smide fra mig på spisebordet foran Jan og hans familie til middagen for tre timer siden, jeg er dén og dén, og værsgo, her er hele flokken, har jeg nok sagt, mens jeg smækkede de klaprende trin i bordet og endte her. Hvordan skal jeg kunne trække vejret?

Sosu-assistenten, som Jan ringede til hjemmefra, hende, der sagde, at vi ikke skulle komme, er med til samtalen. Jeg kan ikke lide hende. Ikke kun fordi hun mente, vi ikke var velkomne her. Men fordi hun ikke kan se, hvem jeg er. Jeg er et meget civiliseret menneske, også selvom jeg er her. Det skal man ikke tage fejl af. Og det er det, jeg tror, hun gør.

De indlægger mig, det kan man næsten altid få dem til. Vi kæmper om sengene, stjæler dem fra hinanden. Men visse erfaringer deler vi. Jeg ved, at der er et løsen: selvmord. Så kommer man ind i de hellige haller.

Sosu-assistenten følger mig op på afdelingen. Jeg er hendes nu.

Det er et sparetrick fra samfundets side, at man indretter især gangarealerne sådan, at ingen med en i forvejen rystet sjæl ønsker at komme tilbage, det er godt tænkt. Psykiatriske akutmodtagelser er dødens røvhul. What does that make me?

Jeg kigger efter Jan, mens jeg går bag hende.

Vi kommer ind på et værelse. To metalsenge. Bare vægge. Et smalt vindue højt oppe. Der er skåret ned, siden jeg sidst besøgte nogen sådan et sted, ingen betræk på vattæpperne. Eller er det, for at vi ikke skal hænge os i lagener og dynebetræk?

Mine jeans og min sweater hænger ud over en stoleryg. Har hun taget tøjet af mig?

Hvor er min kæreste? siger jeg.

Sosu-assistenten svarer ikke.

Hvor er Jan? råber jeg.

Hun stopper op, vender sig mod mig.

Han er taget hjem, siger hun.

Min kæreste er taget af sted, hov, han vil ikke have mig!

Han er kørt samme vej tilbage. Jeg er blevet indleveret med en stregkode om håndleddet. Det siger sig selv, at jeg skal være der, hvor han er. Den hvinende kugle rammer mig i brystet med et hårdt slag. Det løber ud af hullet i mit bryst, jeg prøver at stoppe et håndklæde derind.

Jeg springer forbi sosu-assistenten, ud ad døren, ned ad trappen, ud gennem svingdørene, ud på parkeringspladsen. Taxaer triller omkring under gadelygter. Det er dem, der leverer sindssyge til stedet. Eller politiet. Chaufførernes flade, hvide ansigter i mit synsfelt. Jeg er nøgen. Der er så grimt på Vestegnen, det har vi for længst vedtaget, jeg behøver ikke engang se efter. Jeg løber ud på Ballerup Boulevard, jeg vil stoppe hans taxa. Indfaldsveje har særligt højt placerede gadelygter og hvidt lys, lyde af dæk mod våd asfalt. Og mine nøgne fødder.

Jeg løber tilbage. Jeg skal have mit tøj, så jeg også kan køre væk i en taxa. Trappen, to skridt ad gangen. Værelset. Mit tøj hænger stadig over stoleryggen.

Sosu-assistenten kommer ind.

Jeg skal hjem til Jan, siger jeg.

Lige før beklagede du dig over ham, og nu vil du pludselig hjem til ham, siger hun. Kan du ikke selv se det, det hænger ikke sammen, vel?

Jeg kan ikke huske noget om at beklage mig over Jan. Det savler ud af mit bryst, og jeg maser med at få tøj på og skovlet mine ting ned i tasken. Sosu-assistenten er skarp:

Du skal blive her, siger hun.

Det løber ud af mig.

Du bliver her, gentager hun.

Hendes ansigt er hårdt.

Jeg vender mig mod hende, rank og stærk.

I har et problem med kommunikation her, siger jeg til hende med stor myndighed.

Jeg står her og skal tages vare på af en sosu-assistent, som tror, hun er meget mere værd end mig, fordi jeg er kommet ind gennem den dør dernede og har løbet nøgen rundt på Ballerup Boulevard. Jeg siger til hende:

Her kommer kun mennesker, som virkelig er ude at skide. De mennesker skal behandles empatisk!

Du skal blive her! siger hun.

Er jeg tvangsindlagt? spørger jeg. Jeg kender mine rettigheder.

Hun ryster på hovedet.

Nej, vel, siger jeg og tager mine ting.

Jeg rømmer. Det er ubegribeligt, så hurtigt jeg kan løbe.

Men man løber efter mig. Ikke sosu-assistenten. Psykiateren og en sygeplejerske kommer efter mig ud på parkeringspladsen. De holder sig ti skridt fra mig, som om jeg er farlig, følger mig rundt. De siger ting til mig, taler roligt. Jeg ved godt, hvorfor de gør det, de vil have fat i mig. Hvis de ikke hele tiden holder samme afstand, er der fare for, at jeg bliver skræmt og stikker af. Sådan gør man med dyr, man godsnakker dem, mens man holder afstand til dem. Indtil man har narret dem trygge og kaster sig over dem. Eventuelt med net.

Vi synes, du skal komme med ind igen, siger psykiateren.

Jeg gør ham opmærksom på, at de har et kommunikationsproblem på afdelingen. Ikke ham, han har en meget empatisk måde at kommunikere med mig på, siger jeg. Men hende, sosu-assistenten. Psykiateren står stille på parkeringspladsen.

Det kan godt være, du har ret i det, siger han. Men jeg synes, du skal gå med mig op på afdelingen.

Jeg stopper. Stadig ti skridt hen til dem. Jeg står stille. De står stille. Kommer ikke tættere på. Der er en mulighed for, at jeg kan stole på psykiateren. Det er mig, der skal gå hen til ham, hvis afstanden skal mindskes. Han kaster sig ikke over mig. Det er uden tvivl en bevidst og kalkuleret handling fra hans side. Men den virker. Jeg synes, han er god til at kommunikere med mig, det siger jeg til ham.

Det er jeg glad for, du synes, siger han.

Jeg går et par skridt hen mod ham. Han bliver stående med hænderne i lommerne. Så drejer han om og går ind i bygningen. Jeg følger efter.

Vi går ind på værelset. Sygeplejersken giver mig en hospitalsskjorte på og benzodiazepiner. Så går hun. Psykiateren sætter sig på en stol ved siden af min seng. Han ser hele tiden på mig.

Må jeg holde dig i hånden? siger jeg.

Jeg nåede ikke at snappe tænderne i foran sætningen. Den er ude.

Han tøver.

Bare et øjeblik, siger jeg. Jeg er nødt til at moderere mit udsagn. Jeg bevæger mig på kanten af civiliseret opførsel. Berøring bør antageligvis ikke forekomme mellem patient og psykiater. Mellem patient og sosu-assistent kan den til nød forekomme.

Det er okay, siger han og rækker hånden frem.

Vi holder hinanden i hånden.

Jeg er desværre nødt til at give slip så hurtigt, at jeg ikke opnår den ønskede effekt af den menneskelige berøring. For den hvinende kugle er helt fremme i skoene og hyperbevidst om, at lige nu er der tusind tanker inde i psykiaterens hoved: Hvor grænseoverskridende kan jeg forvente, hun bliver? Hvordan får jeg stoppet hende? Spiser hun mig? Giver man fanden en lillefinger, æder hun hele hånden. Jeg er glubsk. Jeg er ikke en del af det menneskelige fællesskab og er nødt til at være på forkant, så jeg ikke forspilder det, jeg kunne have samlet op her og der. Jeg er en køter, jeg snupper lidt, hvor jeg kan, og så er jeg væk igen.

[Seksten måneder tidligere]
Sortedam Dossering
Nørrebro
Juni 2014

Anne hænger ud ad vinduet fra deres stuelejlighed på Sortedam Dossering, da hoveddøren smækker efter mig.

Du ser godt ud, søster! råber hun.

Jeg er lidt nervøs, siger jeg.

Det skal nok gå fint!

Det håber jeg, siger jeg.

Det knaser under mine højhælede sandaler, da jeg går under kastanjerne til Kaffesalonen på den anden side af Nørrebrogade. Jeg har en date med Jan, som jeg har fundet på Elitedaters.

Han står derinde, da jeg kommer. Jeg genkender ham fra billedet. Han ser alvorlig ud. Spejder efter mig. Jeg går hen til ham. Vi smiler, kindkysser.

Vil du have kaffe? spørger han.

Ja tak, siger jeg og finder et bord, mens han stiller sig op i køen.

Der er spejle over de røde sofabænke. Jeg tjekker håret, purrer op i det. Selvom det er tre måneder siden, jeg flyttede tilbage fra Tanzania, hænger den tørre, mørke farve fra Afrika stadig ved mig, og mit hår er stift efter to år i alt for meget sol. Jeg får øje på ham i spejlet, han står og ser på mig. Jeg lader, som om jeg ikke bemærker det. Han skal have lov at se på mig. Vi aner ikke, hvem hinanden er.

Vi har kun set et par billeder og skrevet lidt om, at musik og dans betyder meget for os begge. Jeg har skrevet, at jeg har danset oceaner af salsa og små bække af tango, og han har svaret mig, at hvis jeg har danset oceaner af salsa, så har han spillet have fulde af salsa og latin jazz.

I gymnasiet forelskede jeg mig i alle de drenge, der spillede musik.

Værsgo, siger han og stiller kaffen foran mig.

Han kanter sig ind på den røde sofabænk.

Han ser sød ud, et godt menneske, tænker jeg. Han er rolig, alvorlig. Munden er fræk, synes jeg. Den er bred, skæv, i hagen er der en kløft, som også sidder skævt. Jeg vil gerne sætte tænderne i den hage.

Han er pædagog, og hans daytime job er at behandle unge med misbrugsproblemer.

Har du nogensinde haft et misbrug? spørger han.

Nej, siger jeg.

Vi taler om, at jeg er forfatter. Han synes, det er spændende, og fortæller mig, at han længe har tænkt, det ville være interessant at være sammen med en kvinde, der er kunstner, det har han aldrig prøvet. Hans tidligere kvinder har været sekretærer, lærere. Men nu hvor musik og fotografi er så vigtigt for ham.

Klart, siger jeg.

Skal vi gå lidt? siger han senere. Rundt om Søerne?

Vi rejser os. Går rundt om Peblinge Sø og Sankt Jørgens Sø. Jeg føler mig akavet i mine høje hæle og med den store, knaldrøde skuldertaske dinglende omkring min krop.

Da vi er nået rundt om begge søerne og står ved hans cykel uden for Kaffesalonen, siger han:

Skal vi ses igen?

Ja, siger jeg, det vil jeg gerne.

Han siger:

I morgen?

Jeg nikker.

Eller er det for tidligt? siger han.

Nej, jeg vil gerne se dig i morgen, siger jeg.

Modtageafdeling
Psykiatrisk Center Ballerup
19. oktober 2015

der er en mentor i Ballerup, en tidligere indlagt. Han går rundt og taler med os, han er vist en form for tillidsrepræsentant for os sindssyge. Jeg har lagt mærke til ham. Han kommer hen til mig. Jeg sidder presset ind i et sofahjørne i opholdsrummet, holdt sammen af min kugledyne. Fjernsynet kører.

Hvorfor er du her? siger han.

Han taler meget langsomt.

Jeg ser på ham. Det virker uoverkommeligt at svare på.

Jeg kan ikke få fat i min kæreste, siger jeg i stedet.

Han flytter på sig, så han sidder mere over for mig i sofaen.

Han svarer ikke på mine sms’er og tager ikke telefonen, siger jeg.

Mine hænder ligger stille under kugledynen, men fingrene gnider frenetisk mod hinanden.

Vi var næsten lige flyttet ud til ham, min datter og jeg, siger jeg.

Han skal nok komme tilbage, siger mentoren.

Jeg trækker knæene helt ind mod brystet under kugledynen. Jeg sveder.

Mentoren fortæller mig om sin kæreste. Jeg nikker. Jeg hører ikke efter.

Du har en aftale med specialpsykologen om lidt, siger han.

Jeg ser blankt på ham.

Har du ikke fået det at vide? siger han.

Det har jeg sikkert, siger jeg.

Psykologen kalder på mig. Jeg tager fat med begge hænder om kugledynen og får den krænget af mig.

Jeg følger efter hende ind i et lille rum. Her er vinduer. Stolene står hulter til bulter omkring bordet.

Nå, Karen, siger hun og læner sig frem mod mig. Vi skal tale lidt om dig.

Ja, siger jeg.

Har du en god fornemmelse af din identitet? spørger hun.

Jeg bryder mig ikke om spørgsmålet.

Bestemt, svarer jeg. Jeg har præcis så meget fornemmelse af min identitet på tværs af tid og rum, som et individ i den fragmenterede modernitet kan have.

Jeg taler hurtigt.

Jeg synes, hun ser underligt undersøgende på mig.

Men jeg har været intellektuelt optaget af identitetsløshed, fortsætter jeg. Rilkes Malte Laurids Brigge, for eksempel.

Ja? siger hun.

Malte er hunderæd for at gå i opløsning, siger jeg. Når han bliver flydende, sker der en osmose mellem ham og de udstødte i Paris, de fattige og de gale, og så bliver Malte endegyldigt forvist fra det menneskelige fællesskab og må strejfe om og opsnappe det, fællesskabet kaster fra sig.

Psykologen siger ikke noget. Hun ser alvorligt på mig.

Jeg må hellere holde lidt igen. Det gælder om at være på vagt, kan jeg mærke.

Har du tit en tomhedsfølelse? siger hun.

Nu er jeg ikke i tvivl om, hvor hun begynder at trække mig hen. Jeg kan mit shit. Vi snakker borderline her. Men der skal jeg ikke hen. Og der er ikke tomt i mit hoved. Det buldrer af sted derinde, det kan jeg godt sige dig, altid, i overhalingsbanen.

Om jeg dunker hovedet ind i væggen?

Rolig nu! tænker jeg. Det var dog en ubehagelig tanke.

Nej, siger jeg.

Skærer du nogle gange i dig selv? spørger hun

Det har jeg kun gjort én gang, siger jeg, og det var i affekt.

Jeg rækker venstre arm ind over bordet. Der er to små, hvide striber hen over pulsåren.

Er du nogle gange manisk? spørger hun.

Jeg tænker mig om. Det spørgsmål er ikke så farligt.

Jeg kan godt være lidt oppe at køre nogle gange, siger jeg og vifter med den ene hånd ud for mit øre. Sådan lidt på de høje nagler, tilføjer jeg.

Men du går ikke ud og låner penge og sådan?

Nej da, siger jeg.

Alligevel siger hun:

Jeg tror, du har bipolar lidelse.

Det er okay med mig. Så længe jeg slipper for borderline. Amagerdiagnosen, kalder min ven, der er bipolar, den, det er røvgevir og selvskade i det helt store udtræk. Diagnoser er rangordnede efter finhedsgrad. Min oldemor var bipolar. Bipolar lidelse ligger i den høje ende, det vil jeg gerne fejle.

Jeg sætter dig i behandling med Lamictal fra i dag, siger hun.

Okay, siger jeg.

Det er meningen, jeg skal rejse mig op nu.

Jeg rejser mig op, giver hende hånden og siger tak.

Askov Højskole
1969

Der er ikke noget i vejen med mig, jeg bliver bare bevidstløs. Alt er undersøgt. Pumper og elektroder, de har været der, men der er ikke noget i vejen. Jeg græder bare, til jeg er brændende varm og svedig i håret, munden et åbent sår i ansigtet. Så stopper vejrtrækningen, og jeg bliver bevidstløs. Det sker lige så sikkert som amen i kirken, hver gang jeg begynder at græde, så sker det.

Jeg spænder ryggen bagover, splintres, skriger. Armene fægter ud i det enorme tomme, jeg drukner, jeg tørrer ud, og de bærer mig ind på deres seng og lægger mig der og trækker gardinerne for, slukker lyset, der skal være helt mørkt, siger lægerne, ingen sanseindtryk, heller ikke fra mennesker, min mor og far lukker døren efter sig.

Jeg er atten måneder gammel, da det begynder.

Vesterbro
Juni 2014

jan har fundet et lille sushisted til os på Vesterbro. Vi drikker hvidvin, og jeg fortæller om mine to år i Afrika, om pigerne og kvinderne på Zanzibar, som spadserer ud i vandet for at passe deres undervandstangmarker iført røde og orange kjoler, der puffes op i overfladen og ligger om deres mørkebrune kroppe som strålende balloner. Han ser på mine hænder, der er i luften mellem os, mens jeg taler, følger dem opmærksomt, siger, at de bevæger sig smukt.

Da vi bagefter går hen ad Vesterbrogade, ved jeg, at jeg gerne vil have ham. Det er måden, han sætter sine fødder i jorden på, skuldrenes måde at dreje sig på, når han går, lidt foroverbøjet. Vi går ned på Mandela på Halmtorvet, hvor Al Agami & The Supreme Court spiller, og der finder jeg ud af, at hans krop er en stærk sanseflade. Han reagerer kraftigt på alt, hvad jeg gør, hans brystvorter er stive under trøjen, og hans vejrtrækning bliver stødende, når jeg rører dem. Først tror jeg, han har fået en slags hikke. Men det stopper, lige så snart jeg tager hænderne til mig, og kommer igen, når jeg rører hans bryst og mave.

Jeg smiler til ham og nikker ud mod gulvet.

Skal vi danse? siger jeg.

Han smiler og rejser sig op.

Klart, siger han.

Vi er gode dansere, selvfølgelig, han er jo trommeslager. Jeg er varm. Jeg har lyst til at rive tøjet af ham, jeg har lyst til at mærke hans pik i min mund.

Men vi kan ikke alt det der, vi har ikke noget sted at være, vi har begge børn hjemme. Så de næste gange vi mødes, går vi omkring på fotoudstillinger. Hver gang jeg rører ved ham, bliver hans pik stiv, det kan jeg både se og mærke, og han trækker vejret på den der hikstende måde.

Jeg troede, du havde hikke, siger jeg, de første gange jeg rørte ved dig.

Modtageafdeling
Psykiatrisk Center Ballerup
20. oktober 2015

vi trækker kugledynerne efter os. Eller slår os ned her og der, så vores kroppe kan være under dem. Hver dag sidder der en ung mand ved mine fødder. Det går ned ad bakke for ham, det kan jeg godt se. Han er begyndt at gå. Her vandrer vi op og ned ad gulvene, når det ikke går godt. Nogle går langsomt, stift, som om de er styret. Jeg går hurtigt. Jager frem og tilbage. Kradser huden på armene op med neglene. De sidder inde i glasburet, sosu-assistenterne, med kaffe og blikke ud på os.

Af og til er der en vis ro. Så sætter jeg mig i sofaen i opholdsstuen. Jeg sender sms’er til Jan. Fortæller ham, at de siger, jeg er bipolar. Undskylder alt, hvad jeg har gjort, selvom jeg ikke kan huske, hvad det er. De siger, jeg var psykotisk den nat, inden jeg kom herind, skriver jeg.

Men jeg må have gjort noget frygteligt, siden han ikke er her.

Jeg sender en sms til Ida, som er ude at rejse.

Hun svarer: Min ven, jeg vidste ikke, du havde det så dårligt.

Jeg har heller ikke fortalt det til nogen, skriver jeg.

Der sidder en mand og siger goddag henne om hjørnet i opholdsstuen. Fjernsynet kører, altid. Goddag, siger han igen, og jeg kan ikke se, om han siger goddag til nogen, vi andre ikke kan se.

Mine tænder står vandret ud af munden, og det bekymrer mig. Jeg kan mærke dem under overlæben, de vokser ud og opad. Nogle gange kommer der en sygeplejerske hen og trækker vejret sammen med mig og spørger, om jeg ser noget bag ved hende, når jeg stirrer hen over hendes skulder. Det er ikke en af de andre sindssyge, hun har i tankerne. De går altid og spejder efter, om vi begynder at hallucinere. Det er ikke godt at hallucinere.

Manden siger goddag igen, vi kommer måske til at kalde ham „Goddagmanden“, ligesom vi kalder den unge mand, der sidder på gulvet hos mig, „Containermanden“.

Hvorfor siger du goddag hele tiden? er der pludselig en af de andre, der siger, vredt, og jeg bliver ængstelig, det gør Containermanden også, det gibber i os. Vi vil helst ikke have for meget ballade.

Goddagmanden svarer ikke, men der bliver stille derhenne.

Containermanden siger til mig, at han godt kan forstå, de er nødt til at lave de forsøg, men at han, og her trækker han vejret hvislende ind mellem tænderne, at han synes, at det, at de bruger mennesker, er lidt aaahhh. Jeg når ikke at finde ud af, hvad det er for nogle forsøg, de har sat i værk, for nu ryger Containermanden ud over den kant, vi hele tiden prøver at styre udenom herinde, og begynder at synge, mens han går. Han ser egentlig mere glad ud nu.

De tager Containermanden og flytter ham nedenunder, til den lukkede, og næste dag får jeg øje på ham nede i deres bur i haven.

Når jeg læner mig ud over vores altan, kan jeg se og høre dem. Rygge med tæpper på og hår i filtrede totter. Der er altid cigaretter. De taler mere med hinanden nede i buret, end vi gør heroppe. De virker venlige over for hinanden, imødekommende, som om de lægger kræfter i at få en samtale til at fungere på de præmisser, der er i buret. Der er flere verdener og dagsordener, de er tit indviklede og har tentakler helt ude i universet og inde i rørføringer og computere, der er tale om tråde, netværk, alt er forbundet, utroligt som der er mening med alting, der er kønsorganer under Øster Søgade, og fjernsynet er et knudepunkt for signaler begge veje. Organerne kan lirkes ud af kroppene med hæklenåle og trækkes gennem ledninger, man troede var for snævre til nyre og milt, det gælder forsøg, og der er mange involveret. De fleste af os, faktisk, men hver mand nede i buret har sit eget netværk, og det er kun sjældent, der er overlap mellem trådene, men de lægger sig i selen for at holde samtalen kørende.

Når jeg tænker på Jan, og på mine børn, begynder jeg at jage rundt, op og ned ad gangene, mine fødder rører ikke jorden, jeg hænger ikke fast i gulvene, og min hud, den gør egentlig et beundringsværdigt stykke arbejde. Jeg burde være venligere stemt over for den. Jeg er imidlertid ikke elskværdig over for mig selv. Min hud, den står som en spændt, vibrerende hinde om ingenting, en udspilet tyggegummiboble om den tomme luft.

Men jeg lytter godt efter, det er derfor, jeg ved ting. Selvom jeg ikke er helt, som jeg skal være, så når jeg alligevel altid at tænke, at jeg skal huske det, jeg hører, for jeg skal bruge det den dag, jeg kan skrive igen, hvis den kommer. Det er derfor, jeg ved, han hedder Containermanden. Jeg hørte dem tale om det, at det var, fordi nogen engang havde fundet ham på bunden af en container i Sundevedsgade. Og så havde politiet kørt ham herud.

Jeg ved ikke, hvad jeg kommer til at hedde.

Sønder Vilstrup
1970’erne

der er noget, jeg gør næsten hver dag: Jeg lister mig ind på min fars arbejdsværelse, hvor der er tæt af bøger, tyske aviser, blå stencils med spritlugt, stakke af papir, skrivemaskinen med den krumme arm, som han giver et dask for at få spolen til at trække papiret endnu en linje op, bakken med blyanter og linealer. Han sætter streger i bøgerne, han læser, men kun med lineal, og han skriver kommentarer og sætter udråbstegn, mellem et og tre efter hinanden.

Når han ikke er derinde, er der helt stille, og jeg lukker døren efter mig og kanter mig op på kontorstolen, som begynder at dreje faretruende, indtil jeg er helt oppe og får fat i bordkanten. Jeg åbner den øverste kommodeskuffe og løfter et tidsskrift til side og trækker fotografiet op. Det er stort, sort-hvidt, og taget af en rigtig fotograf. Det er min storebror, Jens. Hans hår er mørkt, og de lange øjenvipper er sorte. Han sidder på knæ i sorte regnbukser, holder en pind i den ene hånd, ser på mig med øjne, som fortynder angst.

Modtageafdeling
Psykiatrisk Center Ballerup
21. oktober 2015

Anne og min bror, Niels, kommer, med rene trusser ude fra Jan. Region Hovedstaden har foræret mig en tandbørste. Nu skal du høre, siger de. Der er kun én ting, jeg vil høre. Siden i går har jeg ingen krop. Det er ikke en metafor. Jeg er noget, jeg siger. Tomme ord, for eksempel. Angst. Jeg er noget, der jager frem og tilbage på gangen. Sosu-assistenterne i glasburet. De kigger ud på mig, når jeg stormer forbi. De paniske håndfugle foran mig sidder muligvis fast på mine arme. Sosu-assistenterne kunne i det mindste fjerne dem. Ham, der står med ansigtet mod den lukkede dør, begynder at rokke, hver gang jeg er ud for ham:

Herre jemini, sikke en fart! mumler han.

Der blev modtaget en sms fra Jan i dag: Jeg har forladt dig endegyldigt.

Så fint et ord, endegyldigt, jeg har aldrig før hørt ham bruge det ord.

Anne og Niels kommer og fører mig ned for enden af gangen.

Du skal sætte dig i sofaen, Karen, siger de.

Jeg ser på dem med sugekopøjne.

Karen, siger Niels. Jan kommer ikke tilbage, og I kan ikke bo hos ham længere.

Mine hænder springer op til mit ansigt.

Så siger Niels:

Du truede ham med en køkkenkniv den aften, inden du kom herind.

Jeg rejser mig op. Jeg skriger:

Hvad gjorde jeg?

Det gjorde du, Karen, siger Niels, han græder. Du truede ham med en kniv.

Jeg går frem og tilbage.

Hvad er det, jeg har gjort?

Jeg kan ikke huske noget, men nu dukker der noget op, og der er nogen, der råber dybt inde i mit hoved:

KAREN, DU ER FUCKING SINDSSYG!

Jan løfter mig op i luften, bagfra. Jeg hænger i hans arme. Han råber:

VÆK HERFRA! KOM I SIKKERHED!

Er jeg et menneske, man vil bringe i sikkerhed?

Nu kunne jeg huske lidt, siger jeg og ser forfærdet på Anne og Niels.

Anne og Niels har rejst sig.

Jeg skal have noget stærkt, nu! siger jeg.

Niels prøver at holde mig. Anne løber.

Det er mig, der er farlig. Det er mig, man skal i sikkerhed for.

Jeg vil straffes. På hjul og stejle. Trusserne af og spændes fast over den skål med det pelsede. Rotter lader sig ikke begrænse, de finder kanaler og æder sig frem, og jeg, der er så fobisk, at jeg ikke kan røre ved ordet!

Jeg sætter mig ned, rokker frem og tilbage.

Jeg har aldrig hørt Niels græde sådan, så højlydt. En sygeplejerske kommer løbende med benzodiazepiner. Anne er bag hende. Sygeplejerskens lår omkring mine, hun sidder på sofabordet foran mig. Niels på den ene side, Anne på den anden, benzodiazepinerne, sygeplejersken omkring mine lår, træk vejret sammen med mig. Kun det, ikke andet, træk vejret. Se ind i mine øjne. Du er her, Karen, Karen, du er her. Træk vejret. Hvad ser du, Karen? Bliv her. Dør jeg? Jeg hører Niels’ gråd på den ene side. Og benzodiazepinerne i mine arme, det er fucking sweet nu, og jeg forstår godt, de ser så indtrængende på os, når de giver os dem, benzodiazepiner æder sjæle, siger de og nævner det liv, de hårdnakket påstår ligger foran os. Vi må næsten ikke få nogen. Det er vigtigt, at vi kan visualisere os selv i en form for fremtid. Død for egen hånd, det må vi ikke.

Sygeplejersken og benzodiazepinerne geninstallerer mig i en krop. Mine søskende har andre ansigter nu, de er våde og røde, og øjnene er helt syrede, jeg har aldrig set dem sådan, de er i gang med at tygge sygeplejersken i sig. Jeg er lidt usikker på, hvad der sker her, mine søskende plejer at være cool.

Dyrehaven
Juni 2014

Grundlovsdag tager Jan og jeg i Dyrehaven. Det var mig, der fik idéen. Jeg er nødt til at se ham nøgen, jeg er nødt til at ligge under ham og mærke hans pik. Jeg tænker, det må være muligt at finde et sted derude, hvor det kan lade sig gøre, når vi nu har børn derhjemme.

Godt tænkt, siger han.

Vi har taget frokost med. Det, jeg har med, er blevet æltet fuldkommen sammen i tasken, jeg har ikke tænkt mig om, hans er fint og pakket ordentligt ned. Vi sætter mit til side og spiser hans.

Jeg har taget to øl med.

Vil du have en øl? siger jeg.

Nej tak, siger han.

Vi drikker hans vand.

Jeg ligger nøgen under ham i græsset. Hans krop er rolig, jeg kærtegner hans læber med mine fingre, der, hvor overlæben trækker skævt. Han lukker sine øjne, jeg mærker furerne i hans ansigt mod mine hænder, hans mund er åben, jeg stikker en finger ind bag underlæben og mærker det glatte, våde derinde. Hans læber samler sig om fingeren, den ligger i fordybningen i hans tunge, jeg trækker den ud igen, stryger hen over læberne. Jeg er drivvåd og klar. Jeg spreder benene under ham.

Han strækker armene og hæver sig op over mig, ser ned ad sig selv.

Jeg ved ikke, hvad der sker, siger han. Det har jeg aldrig oplevet.

Hans pik har været bankende hård, hver gang vi har trasket rundt foran fotografierne, men nu er den slap. Han ser forvirret ud.

Jeg smiler til ham. Drejer hovedet og kysser hans underarm, stryger hans ansigt.

Det gør ikke noget, siger jeg.

Jeg er bekymret over mig selv, forstår ikke, hvad det er, jeg gør ved ham. Jeg har ikke en fornemmelse af, at det er, fordi han ikke tænder på mig. Måske har jeg spredt mine ben for meget, tænker jeg.

Lad os aftale, at du ikke må komme op i mig de næste mange gange, vi er sammen, siger jeg lidt senere.

Det var noget, jeg engang læste i en sexbrevkasse.

Det virker tilsyneladende, for næste gang vi er sammen, kommer han op i mig igen og igen. Vi ligger på madrasser på gulvet i den store herskabslejlighed, jeg har lånt på Sortedam Dossering, over Anne og Mikkels lejlighed. Selma er i byen, vi spiller musik for hinanden, skiftes til at vælge nummer. Jeg ruller om på maven, min Mac står på gulvet ved siden af madrasserne.

Black Magic Woman? siger jeg.

Jaaeh, siger han.

Han folder hænderne om min lænd, presser sammen, sætter læberne mod mine baller. Jeg fortæller ham om den aften, jeg som fjortenårig lå oppe i min seng og hørte min far og hans elever fra Kolding Højskole spille Black Magic Woman nedenunder. Hvordan jeg vred mig og svedte og blev våd og fortvivlet og ikke anede, hvordan jeg skulle komme igennem tiden, indtil jeg kunne begynde at være sammen med drenge og mænd.

Modtageafdeling
Psykiatrisk Center Ballerup
22. oktober 2015

Jeg sidder med mine børn i det rum, hvor stolene står hulter til bulter.

Selma sidder rank og ser på mig, uafbrudt.

Jeg siger, at jeg er syg, at jeg er bipolar. Prøver at forklare, hvad det er, og hvordan man behandler det. Jeg siger, at jeg nok skal få styr på det. Selvom det måske ikke virker sådan lige nu, så er jeg stærk.

Tænk på alt det, jeg klarede, mens vi boede i Tanzania, siger jeg.

Hun nikker.

Det er okay, mor, siger hun. Vi skal nok finde ud af det.

Ja, siger jeg. Det lover jeg dig, at vi gør.

Malte sidder tæt op ad hende. Ser på hende.

Men der er også noget andet, siger jeg.

Hendes krop og ansigt bevæger sig ikke, alt sker i øjnene.

Jeg trækker vejret ind.

Det er, at Jan er gået fra mig, og vi er nødt til at flytte, siger jeg.

Jeg vidste ikke, det kunne ske så hurtigt, at et ansigt kunne blive blussende rødt på et splitsekund. Men det gør Selmas ansigt. Hendes øjne er paniske.

Jeg rækker hænderne ind over bordet. Hun tager dem ikke.

Åh, skat! siger jeg.

Hvor skal vi bo nu? siger hun.

Hendes stemme er desperat.

Jeg finder en løsning til os, siger jeg.

Det skal nok gå, Selma, siger Malte.

Vi starter med at bo i Anne og Mikkels stue, siger jeg. Og så finder jeg et sted, der er vores eget.

Hun ser væk.

Kan jeg få et skab til mine ting? siger hun.

Da jeg har fulgt dem ud, begynder jeg igen at gå. Frem og tilbage i rasende tempo. Kradser armen op. Jeg har ødelagt alt. For mig og Selma og Malte. Jeg er ubeboelig. Kan ikke være i den krop. Men kan ikke komme ud af den. Når jeg raser frem og tilbage, kommer jeg så langt ud af den, jeg kan, helt ud i yderkanten.

Der kommer en sygeplejerske hen til mig. Jeg prøver at stå stille og tale med hende, men jeg kan ikke. Hun siger, hun har noget beroligende til mig.

Vi skal bare have min krop til at holde op med at storme omkring, så vi kan få pillerne i mig. Det er vanskeligt, men det lykkes til sidst for os.

Deres dope virker så vidunderligt hurtigt, og hun placerer mig i en sofa i opholdsrummet og henter min kugledyne og pakker den ned om mig.

Jeg kan lægge hovedet tilbage mod sofaens ryglæn.

Forfatteren Karen Fastrup

Karen Fastrup (f. 1967) debuterede som forfatter i 2000 med BRØNDEN. Har i alt udgivet fem romaner. Ved siden af sit eget forfatterskab, der også inkluderer noveller og essays i forskellige sammenhæng, oversætter hun forfattere som Harper Lee, Linn Ullmann og Karl Ove Knausgaard til dansk.

I 2018 er Karen Fastrup aktuel med HUNGERHJERTE, en autofiktiv roman om angst, kærlighed, sex og terapi.

Foto: Morten Holtum 2008

Læs mere om Karen Fastrup

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER