Hanne Marie Svendsen

Lisa Månestråle og hendes søstre

(Læseprøve)

Gyldendal

Til Stina

Kapitel 1
Hvori tre piger finder deres sande navne

I en lille by ved havet stod tre piger og kiggede på månen, som skinnede gul og rund fra en mørkviolet himmel. De stod ved vinduet i et stort loftsrum med skrå sidevægge. Månen blinkede i en kobberkedel på en kommode, og spejlede sig i et stort gammelt vægspejl, som hang lige over for vinduet. Men alkovesengen, der var bygget ind i væggen i den ene ende af værelset, og klapsengen, som var stillet op ved den anden, lå i mørke.

Pigerne hed Karen, Maren og Mette, og netop nu diskuterede de deres navne, som de var meget utilfredse med. Det var ikke fordi navnene ikke var pæne nok i sig selv, men pigerne syntes overhovedet ikke, at de passede til at hedde Karen, Maren og Mette. De var også meget utilfredse med deres forældre, der havde givet dem navnene. „Det første, forældre kan give deres børn gratis, er et ordentligt navn,“ sagde Karen, den ældste, og bøjede hovedet lidt til siden, så hun kunne fange et glimt af sig selv i vægspejlet. Imens lod hun en børste glide gennem sit kastanjebrune hår.

„Vi er bare en remse for dem,“ sagde Mette, den yngste. Hun var lille, spinkel og helt lyshåret. Om dagen satte hun håret i en hestehale, men om natten hang det løst. „Vi er ikke børn hver for sig.“ Hun hoppede op i vindueskarmen og sad og sparkede med benene: „Karen, Maren og Mette sloges om en gammel hætte.“

„Det er jo, fordi vores far er så forvirret,“ sagde Maren. Hun var ti år, præcis to år yngre end Karen og to år ældre end Mette. For resten var hendes hår rødligt, klippet i pagefrisure, men altid pjusket. „Karen blev kaldt op efter farmor. Jeg skulle rime på hende, for at far kunne huske, hvad jeg hed. Og så faldt det hele på plads med Mette, fordi vi blev til en remse.“

„Det er uretfærdigt,“ råbte Mette og hamrede hælene ind i væggen. „Hvorfor skal der altid tages hensyn til ham? Det var os, det drejede sig om.“

„Fordi Ramona siger, at vi er hendes eget kød og blod, så os er hun aldrig bange for. Vi skal nok klare os. Men hun er altid nervøs for ham, fordi han er et geni og meget forvirret.“

„Du tror altid, at du skal forstå alting,“ sagde Mette til Maren. „Det kan da godt være, at jeg også er et geni, men ingen tager særligt hensyn til mig.“

„Vi gør,“ kom det fra Karen, der stadigvæk børstede hår. „Det bliver vi nødt til, fordi du er den yngste og den mest besværlige. Og vores far er blevet fuldstændig ødelagt af forkælelse hjemme hos sin egen mor. På en vis måde er det ikke hans skyld, at han ikke kan finde ud af andet end formler.“

„Måske,“ sagde Maren forsigtigt, „måske kunne vi lave om på vores navne, nu hvor vi er her i en fremmed by. Ingen kender os, undtagen tante Hermine. Vi kunne jo bytte. Jeg har altid så gerne villet hedde Mette.“

„Værsgod, du må gerne få Mette,“ råbte den rigtige Mette og sprang ned fra vindueskarmen. „Men jeg hedder Lisa Månestråle, og det har jeg altid gjort. I kunne have set det på mig, dengang jeg blev født.“

„Du var bare et stort rødt hul, der hylede på mad. Der var ikke noget månestråle ved dig,“ sagde Karen. Hun lagde børsten fra sig, lænede sig ud ad vinduet og badede ansigtet i det milde månelys. „Men det er en god idé,“ fortsatte hun. „Fra nu af vil vi kun kaldes ved vores sande navne. Og mit er Iselin.“

„Iselin,“ råbte hun op mod månen. Det så ud, som om den bøjede sig lidt frem og nikkede til hende.

„Jeg kan godt lide Mette,“ hviskede Maren. „Men måske er det lidt kedeligt.“

„Hvis du bare hedder Mette, så bliver du også selv lidt kedelig. Hvis jeg ikke havde vidst, at jeg i virkeligheden hed Lisa Månestråle, så var jeg blevet umådelig kedelig.“

„Måske er jeg lidt kedelig,“ sukkede Maren og strøg sig over håret. „Men hvis et andet navn hjælper, så vil jeg hedde Mette Miranda.“

„Godt, og nu lader vi os døbe af månen.“ Karen stak hovedet helt ud ad vinduet og bøjede det dybt, så hendes lange hår skjulte ansigtet. Maren stillede sig på samme måde, men sørgede for at have et godt tag om livet på sin lillesøster, der igen var klatret op og lå på maven ud over vindueskarmen.

„Døb og indvi os til vores sande navne, de navne, der siger, hvem vi er,“ lød Karens stemme højtideligt nede fra håret. Månen så hen over de tre pigehoveder, og vinden ruskede let i et kastanjebrunt, et lyst og et pjusket rødligt hår.

„Jeg kan mærke noget,“ hviskede Maren. „Der er en kold plet midt på mit hoved. Den løber gennem nakken og ned i rygraden. Det er ligesom et gys, der breder sig i hele kroppen.“

„Det er dejligt,“ mumlede Mette. „Det snurrer i fingrene, det løber helt ud i tåspidserne.“

„Nu er vi forvandlede,“ sagde Karen, „fra det, vi troede vi var, til det, vi virkelig er. Nu er vi Iselin, Mette Miranda og Lisa Månestråle.“

De tre piger rettede sig og så op mod himlen, der var blevet mere dybsort. En sky gled langsomt forbi månen. Da dens gule ansigt igen dukkede frem, syntes pigerne, at den smilede til dem.

Kapitel 2
Der mest handler om Ramona og om pigernes far, som forstod sig bedre på bakterier end på børn

Nu kender du de tre piger, men mon du kan huske deres nye navne?

Karen er blevet til Iselin. Hun er den ældste, har skinnende kastanjebrunt hår og er ret forfængelig. Maren, den mellemste, synes selv, at hun er for tyk. Hun bryder sig heller ikke om sine grønne øjne og sit rødlige pjuskede pagehår. I det hele taget synes hun, at hendes to søstre er pænere end hun selv og meget mere interessante. Men så er hun måske den klogeste. Hun læser i hvert fald mange bøger og kan allerbedst lide at sidde i en lænestol med en tallerken smørrebrød i skødet og en god bog foran næsen. Hun får aldrig lov til at sidde der ret længe. De to andre skal hele tiden bruge hende til et eller andet, for hun er nemlig også den mest praktiske og den, der er bedst til at holde orden. Nu hedder hun Mette Miranda, og det gør måske en forskel.

Mette, den yngste, der mener, at hun altid har været Lisa Månestråle, er virkelig underlig. Hun er aldrig bange for noget. Store bidske hunde lægger sig på ryggen og fægter kælent med poterne, når hun nærmer sig. Hun er let i kroppen, og om morgenen snor hun som regel en elastik om sit lyse hår, så det hopper efter hende i en hestehale. Hun har meget lange øjenvipper over grågrønne øjne, der skeler en lille smule. Derfor kniber hun dem tit sammen, og det får hende til at se mystisk ud.

Men før vi kommer videre i historien, må vi gå lidt tilbage i tiden, til dengang, da pigerne stadig hed Karen, Maren og Mette.

En dejlig sommeraften sad de på deres egen terrasse og spiste rødgrød, som deres mor, Ramona, øste op af en stor glasskål. Solen skinnede skråt ind mellem træerne, og vinden løftede i de grønne blade.

Ramona så altid renvasket og sund ud, havde langt mørkt hår, røde kinder, smilehuller og som regel glade øjne. Men i dag virkede de bedrøvede.

„Hvorfor er du sur?“ spurgte Mette. „Er det fordi far ikke er kommet hjem fra arbejde endnu?“

„Det er vi jo vant til.“ Ramona sukkede og strøg håret væk fra panden. „Nej, der er noget, jeg bliver nødt til at fortælle jer. Vi kommer ikke ud på den tur, som vi har planlagt sidst på sommeren. Jeres far skal til en meget vigtig kongres i Amerika, og jeg rejser med ham.“

„Det kan du altså ikke være bekendt. Du havde lovet det,“ råbte Mette og hamrede skeen ned i rødgrøden.

„Han er da voksen, kan han ikke rejse alene?“ sagde Karen.

Maren, den mellemste, sad ganske stille. Hun var rigtig ked af det. Men når hun tænkte sig grundigt om, kunne hun godt forstå, hvorfor deres mor altid måtte tage med faderen og passe på ham, når han skulle ud at rejse. Han var nemlig ikke særlig god til at klare sig selv. Men det var Ramona.

Dengang Ramona var lille, havde hendes far og mor taget alle deres børn med sig til Australien, fordi de mente, at man derovre nemmere kunne tjene penge til en stor familie. Det gik også meget godt, og de andre tænkte ikke et sekund på at vende hjem igen. Men det gjorde Ramona. Da hun blev større tog hun arbejde hver sommer, først som opvaskepige, senere som serveringsdame. Og da hun var nitten år gammel havde hun penge nok til at rejse tilbage.

Hun var god til at skrive og blev ansat som journalist på en lille avis, skønt hun ikke havde den rigtige uddannelse. Efterhånden kom hun også til at skrive i større aviser og i ugeblade. Hun lavede interviews med rockstjerner, forfattere, skuespillere og forretningsfolk. Og en dag var hun blevet sendt ud for at tale med en ung videnskabsmand. Hun havde forberedt sig grundigt og vidste, at han arbejdede med bakterier, de små organismer, der er alle vegne, selv om man kun kan se dem i et mikroskop.

Da hun trådte ind i hans laboratorium, sad han ved et skrivebord og bladede i nogle papirer, mens han vred en hårtot rundt og rundt med pegefingeren. Han så meget forvirret ud og havde taget sin sweater omvendt på, så varemærket stak frem under hagen. Ramona kiggede længe på ham og besluttede, at ham ville hun giftes med. Og efter at de havde talt lidt sammen om bakterier – det var svært at få ham til at sige noget fornuftigt, som andre mennesker kunne forstå – inviterede hun ham til middag.

Næste dag besøgte hun hans mor, der havde været meget forskrækket over, at sønnen ikke var kommet hjem, som han plejede. Hendes mand var død i en meget tidlig alder, og hun levede udelukkende for sin søn, strøg hans skjorter og smurte madpakke til ham hver dag. Lige fra han var ganske lille, havde hun ment, at han ville blive til noget helt usædvanligt. Han sad altid og kiggede i mikroskoper, og de blev finere og finere, mens han tog den ene eksamen efter den anden. Nu kunne han splejse noget ind i sine bakterier, så de ødelagde sygdomme eller fremkaldte sygdomme. Alle mente, at han var et geni, og hun var meget stolt af ham.

Men Ramona kunne godt mærke, at moderen var lidt træt af altid at stryge skjorter og smøre madpakker og snakke om bakterier, som hun egentlig fandt ret væmmelige. Mens de sad og drak kaffe, fortalte hun, at hun var begyndt at tænke over, om hun ikke selv var lige så begavet som sin søn, selv om hun aldrig havde brugt sin begavelse på andet end husarbejde. Nu havde hun lært at spille bridge, og hun var allerede så dygtig, at hun blev inviteret med til turneringer. Hun kunne godt lide Ramona og ville ikke have spor imod at overlade sin søn til hende. „Men han er ikke så nem,“ sagde hun. „Han har været vant til, at jeg ordnede alting for ham, så han kunne koncentrere sig om sine bakterier.“

Da de først var blevet gift, havde Ramona troet, at hun kunne opdrage sin mand til visse ting, at skylle et par sokker op eller piske en omelet. Men det var for sent. Han var helt umulig, glemte kedlen på gaskomfuret, så bunden kogte ud af den, og lod vandet løbe i badeværelset, så der blev oversvømmelse. Når han var i gang med sit arbejde, lagde han slet ikke mærke til, hvad der skete omkring ham, og når Ramona skældte ud, kyssede han hende bare og hørte ikke efter.

Pigerne kunne trods alt godt mærke, at han var glad for dem. Når han tilfældigvis stødte ind i dem, strøg han dem over håret, klappede dem på kinden og sagde: „Baby“, eller „Lille skat“, eller noget andet kærligt og fuldstændig uvedkommende, og som regel var han meget blid. Men hvis de larmede for meget ved middagen, kunne han blive ildrød i ansigtet, smække servietten ned i bordet og gå op på sit arbejdsværelse uden så meget som at sige tak for mad. Og Ramona, der ellers kunne klare alting, rystede på hovedet og sagde: „Undskyld, men det nytter ikke noget. Det han arbejder med er vigtigt for alle mennesker. Vi må bare være der og sørge for, at han ikke laver ulykker.“

En lille vind blæste ind over terrassen og fik dugen til at flapre. Pigerne sad tavse og kiggede ned i deres rødgrød.

„Jamen, jeg vil slet ikke diskutere det,“ sagde Ramona og missede mod aftensolen. „Jeg bliver nødt til at tage med. Jeres far skal holde forelæsning om den nye dræberbakterie, der slår andre bakterier ihjel og bagefter ødelægger sig selv. Hvis hans resultater kommer i hænderne på de forkerte, så kan der ske noget frygteligt.“

„Hvis vi bare havde været bakterier,“ mumlede Karen vredt, „så ville I have taget meget mere hensyn til os.“

„Det er kun fjorten dage,“ sagde Ramona. „Måske kan vi lave noget sammen bagefter.“

Men Mette, der allerede på dette tidspunkt vidste, at hun var Lisa Månestråle, hoppede op på havebordet og fægtede med skeen, så små dråber rødgrød fløj omkring hende. „Kom an, alle dræberbakterier,“ råbte hun.

„Vil du så komme ned fra det bord,“ sagde Ramona. „Sæt dig roligt og spis din mad.“

„Hvorfor skal han så ikke?“ spurgte Karen.

„Lad nu være med at gøre det mere besværligt.“ Ramona rejste sig og rakte ud efter glasskålen. „Hans mor har haft ham i næsten tredive år. Nu kan vi ikke lave ham om. Vi må hjælpe ham og passe godt på ham.“

„Jeg tror, du er egoistisk,“ sagde Karen og skubbede sin tallerken væk. Hun havde brune øjne ligesom sin mor, og somme tider kunne de gnistre. „Du kan godt lide at tage med til kongresser og selskaber og spise dejlig mad og møde en masse mennesker, som du bagefter kan skrive om i avisen.“

„Selvfølgelig er jeg egoistisk.“ Ramona stod og svajede lidt med skålen i hænderne. „Det er morsomt at komme ud at rejse. Alligevel ville jeg meget hellere være sammen med jer. Men I er mit eget kød og blod …“

„… I skal nok klare jer. Men ham er jeg altid bange for,“ fortsatte Maren. Den remse havde hun hørt før.

„Pyt Ramona, du skal ikke være så ked af det,“ sagde Mette og tog skålen ud af hænderne på sin mor. Hun kunne godt spise lidt mere rødgrød. „Hvor skal vi være, mens I er væk?“

„Farmor kan ikke tage jer. Hun skal til en bridgeturnering i udlandet, og den vil hun ikke gå glip af. Jeg har tænkt på tante Hermine.“

„Tante Hermine?“ gentog Karen. „Det bliver kedeligt.“

Pigerne havde mødt tante Hermine nogle få gange. Hun var en yngre søster til Ramonas mor og boede i den lille by ved havet, som hele familien stammede fra. Ramona sendte hende julekort og fødselsdagskort og fik breve tilbage med invitationer til at komme på besøg. Hun var ugift, arbejdede på Rådhuset som borgmesterens sekretær og var absolut ikke vant til børn.

„Tante Hermine er ikke kedelig, kun lidt ensom,“ sagde Ramona. „Og nu kan I spekulere over det, mens jeg begynder at rydde op.“

„På en vis måde kan det være en fordel,“ sagde Karen, da Ramona var forsvundet bag havedøren. „Hun kender os ikke ret godt. Oppe hos hende kan vi gøre, som vi vil, og sige, at sådan plejer vi at have det.“

„Vi må sørge for, at Ramona glemmer at give hende reglerne,“ mumlede Maren eftertænksomt. Når Ramona skulle ud at rejse, skrev hun lange lister over, hvad de måtte og især ikke måtte.

„Hun er lidt tyk. Jeg tror, hun er god til at lave mad,“ sagde Mette. „Nu går jeg ind og siger til Ramona, at vi godt vil være hos tante Hermine.“

Og sådan var det gået til, at pigerne nogle uger senere efter en lang togrejse blev installerede i tante Hermines loftsværelse, hvor de straks fandt deres sande navne. Iselin skulle sove i klapsengen, Mette Miranda og Lisa Månestråle i hver sin ende af den indbyggede alkove.

Godnat.

Lisa Månestråle og hendes søstre (Læseprøve)

Hanne Marie Svendsen

Tegninger og forside: Svend Otto S.

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-22729-1

© Hanne Marie Svendsen & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk