Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen og dens forfatter til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2018

Om I en mørk, mørk skov

Forfatteren Nora har ikke set Clare i 10 år. Ikke siden den gang Nora brød med sit gamle liv uden at se sig tilbage. Men så dukker en invitation op ud af det blå – til Clares polterabend. Det må være den perfekte anledning for Nora til at genoptage kontakten med sin allerbedste veninde fra skoletiden?

Der er lagt op til en hyggelig og sjov weekend i et hus langt ude i skoven, men der går ikke længe, før der opstår spændinger i den sammensatte venneflok. Er de der på samme præmisser? Hvorfor er Nora inviteret til Clares polterabend, men ikke til brylluppet? Og hvem er det egentlig Clare skal giftes med?

Huset ligger helt isoleret fra omverdenen, der er ingen mobildækning. Og så går noget galt. Helt galt.

Ruth Ware

I en mørk, mørk skov

Thriller

På dansk ved
Sara Koch

(Gratis uddrag)

Gyldendal

I en mørk, mørk skov (Gratis uddrag)

er oversat fra engelsk af Sara Koch efter In a Dark, Dark Wood

Copyright © Ruth Ware 2015

First published as IN A DARK, DARK WOOD by Harvill Secker, an imprint of Vintage Books. Vintage Books is a part of the Penguin Random House group of companies.

Omslagsdesign: Harvill Secker, dansk versionering: Martin Dennis

1. e-bogsudgave 2018

ISBN 978-87-02-23069-7

© Ruth Ware & Gyldendal 2018

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

Til Kate. Til de andre tre femtedele. Med de kærligste hilsner.

I en mørk, mørk skov lå et mørkt, mørkt hus

Og i det mørke, mørke hus var der et mørkt, mørkt værelse

Og i det mørke, mørke værelse var der et mørkt, mørkt skab

Og i det mørke, mørke skab var der … et skelet

Folkesang

Jeg løber.

Jeg løber gennem en måneoplyst skov, grenene river mit tøj i stykker, og mine fødder hænger fast i de snetunge bregner.

Tornekrat slår mod mine hænder. Mit åndedræt river i halsen.

Det gør ondt. Alting gør ondt.

Men det er det jeg gør. Jeg løber. Det er noget jeg kan.

Når jeg løber, lyder der altid et mantra i mit hoved. Tiden jeg ønsker at opnå, eller frustrationerne jeg hamrer væk mod asfalten.

Men denne gang er det et ord, en tanke, som hamrer i mig.

James. James. James.

Jeg bliver nødt til at komme derhen. Jeg bliver nødt til at komme hen til vejen før –

Og så er den der, en sort asfaltslange i månelyset, og jeg kan høre brølet fra en motor som kommer tættere på. De hvide striber lyser så stærkt at det gør ondt i mine øjne. Lyset slår mod de sorte træstammer.

Kommer jeg for sent?

Jeg tvinger mig videre de sidste tredive meter, hopper over nedfaldne grene. Mit hjerte hamrer som en tromme i brystet.

James.

Og jeg kommer for sent – bilen er for tæt på, jeg kan ikke stoppe den.

Jeg kaster mig ud på asfalten med strakte arme.

„Stop!“

1

Det gør ondt. Alting gør ondt. Lyset i mine øjne, smerten i mit hoved. Der er en stank af blod i mine næsebor, og mine hænder er klistrede af blod.

„Leonora?“

Stemmen trænger dæmpet gennem smertetåger. Jeg forsøger at ryste på hovedet, mine læber vil ikke forme ordet.

„Leonora, du er i sikkerhed, du er på hospitalet. Du skal ned til scanning.“

Det er en kvinde som taler højt og tydeligt. Hendes stemme gør ondt.

„Er der nogen vi skal ringe til?“

Jeg forsøger igen at ryste på hovedet.

„Prøv at holde hovedet stille,“ siger hun. „Det har fået en rigtig grim skade.“

„Nora,“ hvisker jeg.

„Skal vi ringe til Nora? Hvem er Nora?“

„Mig … Mit navn.“

„Det er godt, Nora. Prøv at slappe af. Det kommer ikke til at gøre ondt.“

Men det gør det. Alting gør ondt.

Hvad er der sket?

Hvad har jeg gjort?

2

Det øjeblik jeg vågnede, vidste jeg at det var en god løbedag, og at jeg ville løbe den længste rute i parken, den på næsten femten kilometer. Efterårssolen strømmede ind gennem bambusrullegardinerne og forgyldte sengetøjet. Jeg kunne lugte regnen som var faldet i løbet af natten, og se at bladene på platantræet på gaden nedenfor var ved at blive gyldenbrune i kanten. Jeg lukkede øjnene og strakte mig, lyttede til radiatorens tikken og stønnen og til trafikkens fjerne brøl. I alle mine muskler mærkede jeg at jeg var klar til en ny dag.

Jeg begynder altid mine morgener på samme måde. Måske hænger det sammen med at jeg bor alene – det er altid enklere at følge sine rutiner når der ikke er nogen forstyrrelser udefra, ingen samboer som drikker den sidste mælk, ingen kat der hoster en hårbolle op på tæppet. Man ved at det man har stillet ind i skabet aftenen forinden, stadig står der når man vågner. Man har kontrol.

Eller også er det fordi jeg arbejder hjemmefra. Når man ikke har et almindeligt kontorjob, kan dagene let blive formløse og smelte sammen. Klokken fem om eftermiddagen kan man opdage at man stadig har morgenkåbe på, og at den eneste person man har set hele dagen, er mælkemanden. Der er dage hvor jeg ikke hører andre stemmer end radioens, og ved du hvad? Det er virkelig dejligt. Det er på mange måder et godt liv for en forfatter – at være alene med stemmerne inde i hovedet, med de personer man har skabt. I stilheden kommer de rigtig til live. Men det er ikke nødvendigvis den sundeste livsstil. Derfor er rutiner vigtige. Det giver noget at holde fast i, noget at skelne fridagene fra hverdagene.

Min dag starter således:

Præcis klokken halv syv bliver der tændt for varmen, og brølet når vandvarmeren starter, vækker mig altid. Jeg ser på min telefon – bare for at tjekke at verden ikke er gået under i løbet af natten – og så ligger jeg der og lytter til radiatorens knirken og susen.

Klokken syv tænder jeg min radio – som allerede er indstillet på Radio 4’s Today Programme – og rækker hånden ud for at tænde for kaffemaskinen som jeg har gjort klar med kaffe og vand aftenen før – Carte Noire filterkaffe med filteret sirligt placeret. Der er nogle fordele ved størrelsen på min lejlighed. En af dem er at jeg kan nå både køleskabet og kaffemaskinen uden at stige ud af sengen.

Kaffen er som regel færdig når jeg har været gennem overskrifterne, og så slår jeg den varme dyne til side og drikker kaffe med en sjat mælk i og spiser en skive toast med Bonne Maman hindbærmarmelade (uden smør – ikke på grund af kalorierne, jeg kan bare ikke lide de to ting sammen).

Hvad der så sker, afhænger af vejret. Hvis det regner, eller jeg ikke har lyst til at løbe, går jeg i bad, tjekker mine e-mails og begynder dagens arbejde.

Men i dag var en smuk dag, og det kriblede i hele kroppen for at komme ud, få våde blade under løbeskoene og mærke vinden mod ansigtet. Så ville jeg gå i bad efter løbeturen.

Jeg tog en T-shirt på, løbebukser og sokker, og stak så fødderne i løbeskoene som stod ved døren hvor jeg havde efterladt dem. Så luntede jeg ned ad trapperne, ud på gaden og videre ud i verden.

Da jeg kom tilbage, var jeg varm og svedig og skælvede af træthed, så jeg stod længe under bruseren og tænkte på dagens planer. Jeg blev nødt til at gå på nettet og bestille mad – køleskabet var næsten tomt. Jeg skulle gennemgå korrekturen på min bog – jeg havde lovet min redaktør at den ville være færdig denne uge, og jeg var ikke engang begyndt. Og så skulle jeg gennemgå alle de e-mails der var kommet via kontaktformularen på min hjemmeside, hvilket jeg ikke havde gjort meget længe fordi jeg blev ved med at udsætte det. Det meste var selvfølgelig spam – lige meget hvilken indstilling jeg gav den, kunne den ikke stoppe spammailene. Men nogle gange var der noget jeg kunne bruge, forespørgsler om blurbs eller anmeldereksemplarer. Og nogle gange … nogle gange var der e-mails fra læsere. Hvis folk skriver til mig, er det som regel fordi de godt kan lide mine bøger, men jeg har også fået et par beskeder om hvilket forfærdeligt menneske jeg er. Men selv når de er søde og rare, er det mærkeligt ubekvemt når nogen fortæller mig hvordan de reagerer på mine private tanker, det er lidt som at læse andres mening om min dagbog. Jeg er ikke sikker på om jeg nogensinde vænner mig til det, uanset hvor længe jeg skriver. Måske er det delvist derfor jeg skal tage mig sådan sammen.

Da jeg havde fået tøj på, tændte jeg for computeren og klikkede mig langsomt gennem mailene og slettede løbende. Viagra. Et løfte om at jeg ville kunne tilfredsstille min kvinde. Russiske skønheder. Og så …

Til: Melanie Cho; kate.derby.02@DPW.gsi.gov.uk; T Deauxma; Chimayo, Liz; info@LNShaw.co.uk; Maria Tidioute; Iris P. Westaway; Kate Owens;

smurphy@shoutlinemedia.com; Nina da Souza; French, Chris
Fra: Florence Clay
Emne: CLARES POLTERABEND!!!

Clare? Jeg kendte ikke nogen Clare, bortset fra …

Mit hjerte begyndte at slå hurtigere. Men det kunne ikke være hende. Jeg havde ikke set hende i ti år.

I et lille minut hvilede min finger hen over slettetasten. Så klikkede jeg på mailen og åbnede den.

HEJ ALLE SAMMEN!!!

Til jer der ikke kender mig: Jeg hedder Flo, og jeg er Clares bedste ven fra universitetet. Jeg er også – trommehvirvel – hendes brudepige!! Og som sig hør og bør vil jeg arrangere hendes

POLTERABEND!!!

Jeg har talt lidt med Clare, og hun vil – som I sikkert kan gætte – ikke have dildoer og lyserøde fjerboaer. Så vi holder noget lidt mere sofistikeret – en weekendtur til hendes gamle college-kvarter i Northumberland – men jeg tror nu godt jeg kan få sneget et par uartige lege ind hist og her!!

Clare har valgt weekenden 14.-16. november. Jeg ved godt at det er MEGET kort frist, men der var ikke så meget at vælge mellem med arbejdsforpligtelser og jul etc. SU snarest.

Kys og kram – jeg glæder mig til at se nye og gamle venner meget snart!!!

Flo

Jeg sad og skulede til skærmen mens jeg tyggede på siden af min ene negl og forsøgte at regne ud hvordan det hang sammen.

Jeg kiggede igen på Til-listen. Der var ét navn jeg genkendte: Nina da Souza.

Jamen, så var der ingen tvivl. Det måtte være Clare Cavendish. Der var ingen andre muligheder. Og jeg vidste – eller mente at huske – at hun havde gået på universitetet i Durham, eller var det Newcastle? Det passede med beliggenheden i Northumberland.

Men hvorfor? Hvorfor havde Clare Cavendish inviteret mig til sin polterabend?

Var det en fejltagelse? Havde denne Flo bare tyvstjålet Clares adressebog og sendt e-mails til alle hun kunne finde?

Men der var kun tolv på listen … det betød at det næppe var en fejl at jeg var inviteret. Vel?

Jeg sad og stirrede på skærmen som om den kunne give mig svarene på alle de spørgsmål som flaksede kvalmende rundt i maven. Jeg ønskede så småt at jeg bare havde slettet den uden at læse den.

Pludselig kunne jeg ikke sidde stille længere. Jeg rejste mig og gik hen til døren og så tilbage til skrivebordet, hvor jeg stod og stirrede nervøst på skærmen.

Clare Cavendish. Hvorfor mig? Hvorfor nu?

Jeg kunne ikke rigtig spørge denne Flo.

Der var kun én person der kunne vide hvorfor.

Jeg sad og stirrede. Hastigt, så jeg ikke skulle skifte mening, skrev jeg en e-mail.

Til: Nina da Souza
Fra: Nora Shaw
Emne: Polterabend???

Kæreste N. Håber du har det godt. Må indrømme at jeg var lidt overrasket over at finde os på listen til Clares polterabend. Skal du med? Kys og kram.

Og så ventede jeg på svar.

De næste par dage forsøgte jeg ikke at tænke på det. Jeg holdt mig beskæftiget med arbejde – forsøgte at fordybe mig i korrekturlæserens knudrede og bagatelagtige rettelser – men Florences e-mail lå hele tiden distraherende i baghovedet som et åbent sår på tungespidsen der gør ondt når man mindst venter det, eller en flænset negl man ikke kan lade være med at pille ved. E-mailen gled længere og længere ned i indbakken, men jeg kunne mærke den der, at den stadig var markeret ubesvaret, lå som en tavs bebrejdelse, de ubesvarede spørgsmål den stillede, gnavede hele tiden i baghovedet mens jeg fortsatte mine daglige sysler.

Svar nu, Nina, tiggede jeg lydløst mens jeg løb i parken, lavede aftensmad eller sad og stirrede ud i luften. Jeg overvejede at ringe til hende, men jeg vidste ikke hvad jeg ønskede at høre fra hende.

Men så, et par dage senere mens jeg sad og spiste morgenmad og scrollede ukoncentreret gennem Twitter på min telefon, dukkede en ny e-mail op.

Den var fra Nina.

Jeg tog en slurk kaffe og et dybt åndedræt og klikkede så for at åbne den.

Fra: Nina da Souza
Til: Nora Shaw
Emne: Re: Polterabend???

Hey! Det er længe siden. Har lige fået din mail – jeg har haft nattevagter. Helt ærlig, så er det det sidste jeg har lyst til. Jeg fik bryllupsinvitationen for et stykke tid siden, men jeg håbede at jeg havde undgået hendes polterabend. Skal du med? Skal vi lave en aftale? Jeg tager med hvis du gør.
N

Jeg drak min kaffe mens jeg kiggede på skærmen, min finger hvilede over svar-knappen, men jeg klikkede ikke. Jeg havde håbet at Nina ville svare på i det mindste nogle af de spørgsmål der havde summet rundt og bygget sig op i mine tanker i løbet af de seneste par dage. Hvornår var brylluppet? Hvorfor var jeg inviteret til polterabend, men ikke til selve brylluppet? Hvem skulle hun giftes med?

Hej, ved du … begyndte jeg, og så slettede jeg det. Jeg kunne ikke spørge så direkte. Det ville være det samme som at indrømme at jeg ikke anede hvad der foregik. Jeg havde altid været for stolt til at indrømme uvidenhed. Jeg hader at være underlegen.

Jeg forsøgte at skubbe tankerne væk mens jeg gik i bad og tog tøj på. Men da jeg åbnede min computer, var der endnu to ulæste e-mails i min indbakke.

Den første var et beklagende afbud fra en af Clares venner som skulle til en familiefødselsdag.

Den anden var fra Flo. Denne gang havde hun vedhæftet anmodning om kvittering når e-mailen var modtaget.

Til: info@LNShaw.co.uk
Fra: Florence Clay
Emne: Re: CLARES POLTERABEND!!!

Kære Lee

Beklager hvis jeg er anmassende, jeg ville bare vide om du havde fået min e-mail forleden! Jeg ved godt at det er længe siden du har set Clare, men hun vil så gerne se dig. Hun taler ofte om dig, og jeg ved at hun er ked af at I mistede kontakten efter I gik ud af skolen. Jeg ved ikke hvad der skete, men hun ville bare elske at du kom – vil du ikke nok? Det ville virkelig gøre hendes weekend perfekt.

Kærligst Flo

E-mailen burde have smigret mig – at Clare så gerne ville have mig med, at Flo havde gjort sig så umage med at komme i kontakt med mig. Men det gjorde den ikke. I stedet mærkede jeg en strøm af modvilje over for hendes plagerier og en følelse af at få mit privatliv invaderet ved at hun anmodede om kvittering. Det føltes som om jeg blev kontrolleret og udspioneret.

Jeg lukkede mailprogrammet og åbnede dokumentet jeg arbejdede på, men selvom jeg kom i gang med arbejdet og bestemt skubbede alle tanker om denne polterabend fra mig, hang Flos ord i luften som et ekko og nagede mig. Jeg ved ikke hvad der skete. Det lød som et jamrende barn. Nej, tænkte jeg bittert. Det gør du ikke. Så lad være med at snage i min fortid.

Jeg havde sværget aldrig at tænke tilbage.

Nina var anderledes – Nina boede i London nu, og jeg mødte hende af og til omkring Hackney. Nu var hun lige så meget en del af mit liv i London som hun havde været en del af mit liv i Reading.

Men Clare – Clare var definitivt en del af fortiden – og jeg så gerne at hun blev der.

Og alligevel var der en lille del af mig – en lille del som stak til min samvittighed – som tænkte det modsatte.

Clare havde været min ven. Min bedste ven i rigtig lang tid. Jeg var alligevel løbet væk uden at se mig tilbage, uden så meget som at efterlade et telefonnummer. Hvilken ven gør sådan?

Jeg rejste mig rastløst op, og i mangel af bedre ting at finde på lavede jeg mig endnu en kop kaffe. Jeg stod ved kaffemaskinen mens den hvæsede og gurglede, gnavede på siden af min ene negl og tænkte på de ti år der var gået siden jeg så hende sidst. Da maskinen endelig var færdig, skænkede jeg mig en kop og tog den med tilbage til mit skrivebord, men jeg begyndte ikke at arbejde. I stedet åbnede jeg Google og skrev „Clare Cavendish Facebook“.

Der viste sig at være mange Clare Cavendisher, og kaffen var blevet kold før jeg fandt en jeg troede kunne være hende. Profilbilledet var et par iført Doctor Who-kostumer. Det var svært at se under den viltre røde paryk, men der var noget ved måden kvinden lænede hovedet tilbage på og lo som fik mig til at stoppe op på vej ned gennem den endeløse liste. Manden var klædt ud som Matt Smith, med pjusket hår, hornbriller og butterfly. Jeg klikkede på billedet for at forstørre det og stirrede længe på parret i et forsøg på at se trækkene under det vilde røde hår, og jo mere jeg kiggede, desto mere overbevist blev jeg om at det var Clare. Manden genkendte jeg ikke, det var jeg helt sikker på.

Jeg klikkede på „Om“. Under fælles venner stod der „Nina da Souza“. Afgjort Clare. Og under „Forhold“ stod der „I et forhold med William Pilgrim“. Navnet fik mig til at studse. Der var noget velkendt ved det som jeg ikke helt kunne placere. Én fra skoletiden? Men den eneste William på vores årgang havde været Will Miles. Pilgrim. Jeg kunne ikke huske nogen der hed Pilgrim. Jeg klikkede på hans profilbillede, men det var et anonymt billede af et halvfuldt glas øl.

Jeg klikkede tilbage til Clares profilbillede, og mens jeg så på det for at finde ud af hvad jeg skulle gøre, gjaldede Flos e-mail i mit hoved som et ekko: Hun vil så gerne se dig. Hun taler ofte om dig.

Jeg mærkede noget klemme om hjertet. En slags skyldfølelse måske.

Jeg var rejst uden at se mig tilbage. Vaklende som ramt af granatchok havde jeg i lang tid udelukkende fokuseret på at sætte den ene fod foran den anden, fortsætte fremad og holde fortiden langt bag mig.

Selvopholdelse var det eneste jeg formåede. Jeg havde ikke tilladt mig at tænke på alt det jeg havde lagt bag mig.

Men nu havde Clares blik mødt mit, flirtende havde hun kigget frem under den røde paryk, og jeg så noget bedende i hendes øjne og noget bebrejdende.

Og pludselig huskede jeg. Huskede hvordan hun kunne få en til at føle sig som en hel million ved at vælge en ud i et fyldt lokale. Huskede hendes lave, gurglende latter, sedlerne hun sendte i timerne, den skæve form for humor.

Jeg kunne huske at jeg havde overnattet på gulvet inde på hendes værelse da jeg var omkring seks år gammel. Det var min første nat hjemmefra, og jeg havde ligget og lyttet til hendes åndedræts bløde spinden. Jeg havde haft mareridt og havde tisset i sengen, og Clare – Clare havde givet mig sin bamse til trøst mens hun fandt nye lagner i skabet og gemte de gamle i snavsetøjskurven.

Jeg hørte hendes mors stemme ude på reposen, lav og søvntung, spørge hvad der foregik, og Clares hurtige svar: „Jeg kom til at vælte min mælk, mor, og nu er Lees seng helt våd.“

Et øjeblik var jeg der igen, for tyve år siden, en lille bange pige. Jeg kunne mærke lugten inde på hendes værelse – den indelukkede nattelugt, sødmen fra badeperlerne i en glaskrukke i vindueskarmen, den friske duft af rent sengetøj.

„Du må ikke sige det til nogen,“ hviskede jeg mens vi lagde det nye lagen på, og gemte mine våde pyjamasbukser i min taske. Hun rystede på hovedet.

„Selvfølgelig ikke.“

Og det gjorde hun aldrig.

Jeg sad stadig ved computeren da den sagde et lille pling, og en ny e-mail dukkede op. Den var fra Nina. Hvad er planen? Flo maser. Ja til pagten? Kh N.

Jeg rejste mig og gik hen til døren, mærkede at det kriblede i fingrene efter at gøre noget dumt. Så gik jeg tilbage, og før jeg kunne nå at ombestemme mig, skrev jeg: Okay, det er en aftale. Kh.

Ninas svar kom en time senere. Wauw! Du må ikke misforstå mig, men jeg er overrasket. På den gode måde, mener jeg. Det er en aftale. Og du kan godt glemme alt om at lade mig i stikken. Husk: Jeg er læge. Jeg kender mindst tre måder jeg kan dræbe dig på uden at efterlade spor. Kh N

Jeg tog en dyb indånding, fandt Flos oprindelige e-mail frem og begyndte at skrive.

Kære Florence (Flo?)

Jeg vil rigtig gerne komme. Hils Clare og sig tak for at hun tænkte på mig. Jeg glæder mig til at se jer alle sammen i Northumberland og indhente det forsømte med Clare.

Kærlige hilsner Nora (men Clare kender mig som Lee).

PS: Det er bedst at bruge denne e-mail fremover. Den anden tjekker jeg sjældent.

Derefter begyndte mailene at tikke ind. Der kom en lind strøm af beklagende nej tak – alle med henvisning til den korte frist. Bortrejst den weekend … Beklager, jeg skal på arbejde … Mindehøjtidelighed … (Nina: Den næste der misbruger Svar alle-knappen, skal snart selv begraves). Beklager, jeg skal snorkle i Cornwall! (Nina: Snorkle? I november? Kunne hun ikke finde på en bedre undskyldning? Hvis jeg havde vidst at barren var sat så lavt, ville jeg have sagt at jeg var fanget dybt nede i en mine i Chile eller sådan noget).

Mere arbejde. Flere forudgående aftaler. Og indimellem et par jaer.

Til sidst var listen klar: Clare, Flo, Melanie, Tom (Ninas svar til mig: ???), Nina og mig.

Kun seks personer. Det var ikke særlig mange med tanke på hvor populær Clare var. Det havde hun i hvert fald været i skolen. Men det var en kort tidsfrist.

Var det derfor hun havde inviteret mig? Et ynkeligt forsøg på at blive lidt flere ved at skrabe bunden? Men nej, det var ikke Clare, i hvert fald ikke den Clare jeg havde kendt. Den Clare jeg kendte, ville invitere præcis de mennesker hun gerne ville se, og havde gjort det såååå eksklusivt at der kun var plads til en håndfuld.

Jeg skubbede minderne til side, begravede dem under et tæppe af rutine. Men de blev ved med at dukke op til overfladen – halvvejs på en løbetur, midt om natten, altid når jeg mindst ventede det.

Hvorfor Clare? Hvorfor nu?

3

November kom foruroligende hurtigt. Jeg gjorde mit bedste for ikke at tænke på det og bare fokusere på mit arbejde, men det blev stadig sværere jo tættere på weekenden kom. Jeg løb længere ture, forsøgte at være så udmattet som muligt når jeg gik i seng, men så snart mit hoved ramte puden, begyndte den hviskende stemme. Ti år. Efter alt det som skete. Var det en stor misforståelse?

Hvis ikke det havde været for Nina, ville jeg have bakket ud, men på en eller anden måde blev det den 14., og der stod jeg: Med tasken i hånden steg jeg på toget til Newcastle en kold, sur morgen med Nina ved min side. Hun røg en hjemmerullet cigaret og brokkede sig over England mens jeg købte en kop kaffe i kiosken på perronen. Det var hendes tredje polterabend det år (langt hvæs), hun havde brugt næsten fem hundrede pund på den sidste (hvæs), og denne gang ville det nok nærmere blive omkring de tusind hvis man regnede brylluppet med (puste ud). Helt ærlig så ville hun hellere skrive dem en stor check og bruge feriedagene på noget bedre. Og helt ærlig, sagde hun mens hun skoddede cigaretten under sin smalle hæl, hvorfor kan Jess ikke komme med?

„Fordi det er en polterabend,“ sagde jeg. Jeg tog kaffen og fulgte efter Nina hen til parkeringspladsen. „Hele idéen er at lade partnerne blive hjemme. Ellers kunne gommen sgu da også komme med!“

Normalt bander jeg ikke, men det gør jeg når jeg er sammen med Nina. Hun får det på en måde frem i mig, som om dette bandende indre jeg ligger klar til at blive sluppet løs.

„Kører du stadig ikke?“ spurgte Nina da vi smed vores tasker ind bag i den lejede Ford. Jeg rystede på hovedet.

„Det er en af de mange basiskundskaber jeg aldrig har mestret. Beklager.“

„Du skal ikke beklage over for mig.“ Hun svingede de lange ben ind ved førersædet, smækkede døren og stak nøglen i tændingen. „Jeg hader at køre med andre. Kørsel er ligesom karaoke – din egen er fremragende, andres er bare pinlig eller foruroligende.“

„Mjo … det er bare, du ved … når man bor i London, virker en bil mere som et luksusgode end en nødvendighed. Synes du ikke?“

„Jeg lejer en delebil når jeg skal besøge mor og far.“

„Hmmm.“ Jeg så ud ad vinduet mens Nina slap koblingen, og vi lavede et kaninhop på parkeringspladsen før hun fandt koblingspunktet. „Der er lidt langt til Australien i en Volvo.“

„Åh gud, jeg glemte at din mor er emigreret. Sammen med … hvad er det han hedder? Din stedfar?“

„Phillip,“ sagde jeg. Hvorfor lød jeg altid som en mopset teenager når jeg sagde hans navn? Det er et fuldkomment almindeligt navn.

Nina sendte mig et skarpt blik og nikkede så mod gps’en.

„Vil du ikke tænde den og indtaste postnummeret som Flo gav os? Det er vores eneste håb om at komme levende ud af Newcastles centrum.“

Westerhope, Throckley, Stanegate, Haltwhistle, Wark … skiltene glimtede forbi os som poesi, vejen foldede sig ud som et jerngråt bånd hen over lavlandets moser fulde af græssende får. Himlen over os var skyet og stor, men de små stenbygninger vi passerede med jævne mellemrum, lå sammenkrøbne i forsænkninger i landskabet, som om de var bange for at blive set. Jeg behøvede ikke at vise vej, og jeg bliver køresyg af at læse i en bil, så jeg lukkede øjnene og lukkede Nina og radiolyden ude, så jeg var alene med de mange gnavende spørgsmål.

Hvorfor mig, Clare? Hvorfor nu?

Var det bare fordi hun skulle giftes og ville række hånden ud til en gammel ven? I så fald, hvorfor havde hun ikke inviteret mig til brylluppet? Hun havde tydeligvis inviteret Nina, så det kunne ikke være et rent familieanliggende eller sådan noget.

Hun rystede på hovedet, forestillede jeg mig, og bad mig være tålmodig, vente. Clare havde altid elsket hemmeligheder. Hun elskede at finde ud af noget om en og så komme med små hints. Ikke vidt og bredt – kun skjulte referencer i en samtale, referencer som kun du og hun forstod. Referencer som lod dig vide at hun vidste noget.

Vi stoppede i Hexham og spiste frokost, og Nina holdt rygepause. Så fortsatte vi mod Kielder Forest, ud på landevejene, hvor himlen over os blev enorm. Men i takt med at vejene blev smallere, flyttede skoven tættere på vejen. Træerne hang ud over den tætklippede grønsvær indtil de stod vagt langs vejen, kun tilbageholdt af et lille stendige.

Da vi kom ind i selve skoven, mistede gps’en forbindelsen og døde.

„Vent lige.“ Jeg rodede lidt i min håndtaske. „Jeg har en udskrift af den retningsbeskrivelse Flo sendte os.“

„Du er en rigtig lille pigespejder,“ sagde Nina, men jeg kunne høre lettelsen i hendes stemme. „Hvad er der nu i vejen med en iPhone?“

„Det her er hvad der er galt med dem.“ Jeg viste min telefon frem som ikke kunne hente Google Maps. „Man ved aldrig hvor man har dem.“ Jeg så på udskriften. Glashuset, stod der øverst på siden, Stanebridge Road. „Okay, du skal snart til højre. Vejen svinger, og så skal vi til højre, det må være lige om lidt.“

Sidevejen susede forbi, og jeg sagde mildt – troede jeg – „Der var den. Vi er kørt for langt.“

„Du er sgu en køn vejviser!“

„Hvad?“

„Du skal jo fortælle mig at vi skal dreje før vi kommer til vejen.“ Hun imiterede gps’ens robotstemme. „Drej til venstre om – halvtreds – meter. Drej til venstre om – tredive – meter. Vend om så snart det er sikkert, du er kørt forbi din afkørsel.“

„Jamen, så vend sikkert om, frue. De er kørt forbi Deres afkørsel.“

„Fuck sikkert,“ Nina hamrede bremserne i og lavede en hurtig, vred trepunktsvending i et sving på skovvejen. Jeg lukkede øjnene.

„Hvad var det du sagde om karaoke?“

„Det er en blind vej, der kommer ingen her.“

„Bortset fra de andre som også skal til polterabend.“

Jeg åbnede forsigtigt øjnene og konstaterede at vi havde vendt bilen og var ved at få god fart den anden vej. „Okay, her er det. Det ligner en sti på kortet, men Flo har markeret den.“

„Det er en sti.“

Hun drejede rattet, vi humpede ind på vejen, og den lille bil begyndte at ryste og skumple hen ad de mudrede hjulspor.

„Jeg tror den tekniske term er ’ikke-asfalteret vej’,“ sagde jeg åndeløst mens Nina strejfede en stor mudret grøft som mest af alt lignede et vandingshul for flodheste, og drejede i endnu et sving. „Er det her indkørslen? Der er jo en lille kilometer med hjulspor.“

Vi var nået til udskriftens sidste side, den var zoomet så langt ind at det næsten var et luftfoto, og jeg kunne ikke se andre huse på kortet.

„Hvis det er deres indkørsel,“ sagde Nina hakkende mens bilen hoppede over endnu et hjulspor, „så burde de sgu da vedligeholde den. Hvis jeg ødelægger understellet på bilen, sagsøger jeg nogen. Jeg er ligeglad med hvem, men jeg har ikke tænkt mig at betale for det.“

Men da vi kom gennem næste sving, var vi pludselig fremme. Nina kørte bilen gennem en smal port, parkerede og slukkede motoren. Vi steg begge ud af bilen og stirrede op på huset foran os.

Jeg ved ikke helt hvad jeg havde forventet, men ikke det her. Måske et lille, lavloftet stråtækt hus med bindingsværk. Det vi stod foran i lysningen, var en usædvanlig sammensætning af glas og stål, og det så ud som om det var blevet efterladt af et skødesløst barn som var træt af at lege med nogle meget minimalistiske byggeklodser. Det lå så malplaceret at både Nina og jeg stod med åben mund og stirrede.

Da døren gik op, så jeg et glimt af lyst hår og gik fuldstændig i panik. Det her var en fejltagelse. Jeg skulle aldrig være kommet, men nu var det for sent at vende om.

I døråbningen stod Clare.

Men hun var … anderledes.

Der var gået ti år, forsøgte jeg at minde mig selv om. Folk forandrer sig, de tager på. Dem vi var som sekstenårige, er ikke dem vi er når vi er seksogtyve – det burde jeg af alle vide.

Men Clare – det var som om noget var gået i stykker, et lys i hende som var gået ud.

Så åbnede hun munden, og illusionen brast. Hendes stemme var det eneste som slet ikke havde nogen som helst lighed med Clare. Den var dyb mens Clares var høj og piget, og den var meget, meget snobbet.

„Hej!!!“ sagde hun, og på en eller anden måde gav hendes toneleje ordet tre udråbstegn, og jeg vidste før hun sagde mere, hvem det var. „Det er mig der er Flo!“

Du ved hvordan det, når man ser en bror eller en søster til nogen som er kendt, er lidt som at se på dem, men i et forvrængende spejl? Men et af dem der fordrejer spejlbilledet så subtilt at man ikke kan sætte fingeren på hvad det er der er anderledes, men bare ved at noget er anderledes. Noget væsentligt mangler, der er en falsk tone i sangen. Sådan var kvinden i døren.

„Åh, altså!“ sagde hun. „Hvor er det godt at se jer! Du må være –“ Hun så fra mig til Nina og valgte det åbenlyse. Nina er 1,85 høj og brasilianer. Eller rettere, hendes far er fra Brasilien. Selv er hun født i Reading, og hendes mor er fra Dalston. I profil ligner hun en høg, og hun har hår som Eva Longoria.

„Du må være Nina, ikke?“

„Ja.“ Nina rakte hende hånden. „Og du må være Flo, regner jeg med.“

„Jups!“

Nina sendte mig et blik. Jeg havde ikke troet at der faktisk fandtes mennesker som sagde jups!, eller hvis de gjorde, så ville det være blevet pillet ud af dem i løbet af skoletiden eller i det mindste på universitetet. Måske var Flo sejere end som så.

Flo gav entusiastisk Nina hånden og vendte sig om mod mig med et strålende smil. „I så fald må du være … Lee, ikke?“

„Nora,“ sagde jeg instinktivt.

„Nora?“ Hun så forundret ud.

„Jeg hedder Leonora,“ sagde jeg. „I skolen blev jeg kaldt Lee, men nu foretrækker jeg Nora. Jeg nævnte det i mailen.“

Jeg havde altid hadet at være Lee. Det var et drengenavn, og det inviterede til spottende rim. Lee Lee needs a wee. Lee Lee smells of pee. Og kombineret med mit efternavn Shaw: We saw Lee Shaw on the sea shore.

Lee var død og borte nu. Det håbede jeg i det mindste.

„Nå, ja. Jeg har en kusine som hedder Leonora! Vi kalder hende Leo.“

Jeg forsøgte at skjule min grimasse. Ikke Leo. Aldrig Leo. Det var der kun én person der nogensinde havde kaldt mig.

Stilheden bredte sig indtil Flo brød den med en usikker latter. „Ha! Nå. Okay. Ih, hvor skal vi have det sjovt! Clare er ikke kommet endnu, men som brudepige syntes jeg at det var min opgave at komme først!“

„Hvilken slags skrækkelig tortur har du planlagt for os?“ spurgte Nina mens hun trak sin kuffert over dørtærsklen. „Fjerboaer? Chokoladepikke? Jeg kan lige så godt sige det med det samme, jeg kan ikke tåle dem – jeg får allergisk chok. Jeg foretrækker at beholde min Epipen i tasken.“

Flo lo nervøst. Hun så på mig og så tilbage på Nina for at finde ud af om hun lavede sjov. Nina kan være svær at aflæse hvis man ikke kender hende. Nina stirrede alvorligt tilbage, og jeg kunne se at hun overvejede at trække den lidt længere.

„Dejligt, øh … hus,“ sagde jeg for at stoppe hende selvom „dejligt“ sandt at sige ikke lige var det ord jeg tænkte på. På trods af træerne på begge sider så stedet forfærdelig udsat ud med den store glasfacade ud mod dalen som alle kunne se ind ad.

„Ja, er det ikke!“ Flo strålede lettet over at være tilbage på sikker grund. „Det er faktisk min tantes feriehus, men hun bruger det aldrig om vinteren – det ligger for isoleret. Dagligstuen er herinde …“ Hun førte os gennem en rungende hall i hele husets højde og ind i et langt, lavt rum hvor hele den modstående væg var lavet af glas og vendte ud mod skoven. Der var noget mærkeligt nøgent ved det, som om vi stod på en scene og spillede vores roller foran et publikum af øjne ude i skoven. Jeg gøs og vendte ryggen til ruden og så mig omkring i stuen. På trods af de lange, bløde sofaer føltes rummet mærkeligt bart – og et øjeblik efter forstod jeg hvorfor. Det var ikke kun manglen på rod og den minimalistiske indretning – tre krukker på kaminhylden og et Mark Rothko-maleri på væggen – men snarere at der ikke var en eneste bog at se noget sted. Det føltes ikke som et feriehus – alle de steder jeg nogensinde havde været, havde der stået krøllede Dan Brown- og Agatha Christie-paperbacks på en hylde. Det føltes mere som en udstilling.

„Fastnettelefonen er herinde.“ Flo pegede på en gammel telefon med drejeskive som så mærkelig malplaceret ud midt i de modernistiske omgivelser.

„Mobildækningen er varierende, men I kan bare bruge den her.“

Men det var ikke telefonen jeg så på. Over den hypermoderne brændeovn var der noget som var endnu mere malplaceret: et blankpoleret haglgevær som balancerede på nogle træknager der var boret ind i væggen. Det så ud som det var hentet ind fra en pub langt ude på landet. Var det mon ægte?

Jeg forsøgte at løsrive mig fra det da jeg indså at Flo stadig talte til mig. „… og ovenpå har vi soveværelserne,“ afsluttede hun. „Vil I have en hånd med taskerne?“

„Nej, det går fint,“ sagde jeg samtidig med at Nina sagde: „Siden du tilbyder …“

Flo så helt overrasket ud, men tog frisk fat i Ninas store kuffert på hjul og begyndte at slæbe den op ad trapperne som var lavet af mat glas.

„Som jeg sagde,“ stønnede hun da vi rundede stolpen, „er der fire soveværelser. Jeg tænkte at Clare og jeg kunne dele et, I kan dele et andet, Tom får self sit eget.“

„Self,“ sagde Nina uden at fortrække en mine.

Jeg havde for travlt med at fordøje at jeg skulle dele værelse. Jeg havde regnet med at have mit eget værelse at trække mig tilbage til.

„Og så er det bare Mel – altså Melanie – der mangler. Hun har en seks måneder gammel baby, så jeg tænkte at det måske var hende der mest fortjente at få sit eget værelse!“

„Hvad? Hun har vel ikke babyen med?“ Nina så oprigtigt bekymret ud.

Flo lo truttende og lagde hænderne for munden for at dæmpe lyden. „Nej! Det var bare fordi hun sikkert har mere brug for en god nats søvn end resten af os.“

„Åh, okay,“ Nina stirrede ind i et af soveværelserne. „Hvilket et er vores?“

„De to bageste er de største. Du og Lee kan tage det til højre, det har to senge. Det andet har en stor himmelseng, men jeg har ikke noget imod at dele med Clare.“

Hun stoppede forpustet op på reposen og pegede hen mod en lys trædør på højre side. „Derinde.“

Inde på værelset var der to fine hvide senge og et sminkebord, det hele så lige så anonymt ud som et hotelværelse, og over for sengene var den uhyggelige obligatoriske glasvæg som vendte mod nord og havde udsigt ud over fyrreskoven. Her var det sværere at forstå. Grunden skrånede op mod husets bagside, så der var ikke nogen storslået udsigt som der var på forsiden. I stedet forekom det mere klaustrofobisk end noget andet – en mørkegrøn væg som allerede lå i skygge eftersom solen var på vej ned. Der var tunge, cremehvide gardiner i begge hjørner, og jeg måtte tøjle trangen til straks at trække dem for den enorme glasflade.

Bag mig lod Flo Ninas kuffert falde ned på gulvet med et dunk. Jeg vendte mig om, og hun smilede, et stort strålende smil der pludselig fik hende til at se næsten lige så køn ud som Clare havde været.

„Nogen spørgsmål?“

„Ja,“ sagde Nina. „Er det i orden hvis jeg ryger herinde?“

Flos ansigt stivnede. „Jeg er bange for at min tante ikke bryder sig om rygning indendørs. Men der er en balkon.“ Hun kæmpede lidt med en foldedør i glasvæggen før den gik op. „Herude kan du ryge hvis du vil.“

„Super,“ sagde Nina. „Mange tak.“

Flo kæmpede med døren igen og fik den så lukket. Hun skar en anstrengt grimasse og tørrede hænderne af i sin nederdel. „Sådan. Så skal I få lov at pakke ud. Vi ses nedenunder. Jups?“

„Jups!“ sagde Nina entusiastisk, og jeg forsøgte at glatte ud ved at sige „Tak!“ unødigt højt på en måde der mest af alt fik mig til at lyde mærkelig aggressiv.

„Øh, ja. okay!“ sagde Flo usikkert og så bakkede hun ud af værelset og forsvandt.

„Nina …“ sagde jeg advarende da hun gik hen for at se ud på skoven.

„Hvad?“ sagde hun over skulderen. Og så: „Så Tom er altså en mand at dømme ud fra Flos beslutning om at holde hans vilde Y-kromosomer fra os sarte kvinder.“

Jeg kunne ikke andet end at fnyse. Sådan er det med Nina. Man tilgiver hende kommentarer som andre aldrig ville slippe af sted med.

„Han er sikkert bøsse – tror du ikke? Jeg mener, hvorfor skulle han ellers med til brudens polterabend?“

„Øh, modsat hvad du synes at tro, så skifter man altså ikke køn ved at heppe på det andet hold. Tror jeg. Nej, vent …“ Hun kiggede ned i sin bluse. „Nej, alt er i orden. D-skålene sidder stadig som de skal.“

„Det var ikke det jeg mente, og det ved du godt.“ Jeg smed min taske op på sengen, men kom så i tanke om min toilettaske og lynede forsigtigt tasken op. Mine løbesko lå øverst, og jeg satte dem pænt ved siden af døren, en beroligende lille ’nødudgang’. „Brudens polterabend handler blandt andet om at sætte pris på den mandlige krop. Det er det vi kvinder har til fælles med homoseksuelle mænd.“

„Og det siger du først nu? Det er den perfekte undskyldning for ikke at komme, og så siger du det først nu. Vil du ikke maile rundt med Svar-alle til min næste polterabend og sige: Beklager, Nina kan ikke komme. Hun sætter ikke pris på mandekroppen“?

„Helt ærlig. Jeg sagde blandt andet.“

„Det er okay.“ Hun vendte sig om mod vinduet og kiggede ud i skoven, træstammerne stod som sorte streger i den grønne skumring. „Jeg er vant til at blive holdt uden for det heteronormative samfund,“ sagde hun med et tragisk knæk i stemmen.

„Pis af med dig,“ sagde jeg surt, og da hun vendte sig om igen, lo hun.

„Hvad laver vi egentlig her?“ spurgte hun og kastede sig ned på en af de to senge og sparkede skoene af. „Jeg ved ikke med dig, men det er cirka tre år siden jeg sidst så Clare.“

Jeg sagde ikke noget. Jeg vidste ikke hvad jeg skulle sige.

Hvorfor var jeg kommet? Hvorfor havde Clare inviteret mig?

„Nina,“ begyndte jeg. Jeg havde en klump i halsen og mærkede mit hjerte slå hurtigere. „Nina, hvem …?“

Men før jeg kunne fuldføre sætningen, lød der en hamren som skabte ekko gennem hallen.

Der var nogen ved døren.

Pludselig var jeg ikke sikker på om jeg var klar til at få svar på alle mine spørgsmål.

4

Nina og jeg så på hinanden. Mit hjerte hamrede som et vildfarent ekko fra dørhammeren, men jeg forsøgte at skjule det.

Ti år. Havde hun forandret sig? Havde jeg forandret mig?

Jeg gjorde en synkebevægelse.

Vi kunne høre lyden af Flos fødder kaste ekko i hallens høje atrium, så den hvinende lyd af metal mod metal da hun åbnede den tunge dør, efterfulgt af et virvar af stemmer da hvem end det var, kom ind i huset.

Jeg lyttede. Det lød ikke som Clare. Bag Flos latter kunne jeg høre noget der så afgjort lød som … en mand?

Nina rullede om på siden og løftede sig op på den ene albue. „Nå, nå … det lyder minsandten som om Tom med Y-kromosomet er ankommet.“

„Nina …“

„Hvad? Hvorfor ser du sådan på mig? Skal vi gå ned og se hvad det der Y-kromosom har som vi ikke har?“

„Nina! Lad være.“

„Lad være med hvad?“ Hun svingede fødderne ned på gulvet og rejste sig op.

„Lad være med at gøre os forlegne. Eller ham.“

„Jeg er læge, anatomi er mit job.“

„Nina!“

Men hun var allerede gået, i fuldt firspring ned ad trappen på strømpesokker, og jeg hørte hendes stemme stige op gennem trapperummet. „Hej, jeg tror ikke vi har mødt hinanden før …“

Tror ikke vi har mødt hinanden før. Nå, så var det i det mindste ikke Clare. Jeg tog en dyb indånding og gik ned i hallen.

Jeg så den lille gruppe ovenfra først. Ved hoveddøren stod en pige med glat skinnende sort hår sat i en knold oven på hovedet – formodentlig Melanie. Hun smilede og nikkede ad noget Flo sagde, men hun havde en telefon i hånden og klikkede distraheret på skærmen mens Flo talte. På den anden side stod en fyr med en Burberry-taske i hånden. Han havde glat kastanjebrunt hår og var ulasteligt klædt i en hvid skjorte som måtte være blevet vasket professionelt – intet normalt menneske ville kunne presse ærmer sådan – og et par grå uldbukser, som skreg Paul Smith. Han så op da han hørte mine fødder på trappen, og smilede.

„Hej, jeg hedder Tom.“

„Hej, jeg hedder Nora.“ Jeg tvang mig ned ad de sidste trin og rakte hånden frem. Der var noget utrolig velkendt ved hans ansigt, og jeg forsøgte at finde ud af hvad det var mens vi gav hånd, men jeg kunne ikke komme på det. I stedet vendte jeg mig om mod den mørkhårede kvinde. „Og du må være … Melanie?“

„Øh, hej, ja.“ Hun så op og smilede forfjamsket. „Beklager, jeg … jeg har efterladt mit barn på et halvt år hjemme hos min kæreste. Det er første gang nogensinde. Jeg ville så gerne ringe hjem og tjekke at alt er okay. Er der ikke dækning her?“

„Ikke ordentlig,“ sagde Flo undskyldende. Hendes ansigt var rødt af nervøsitet eller begejstring, jeg var ikke helt sikker på hvilken af delene. „Beklager. Af og til er der dækning nede for enden af haven eller på balkonerne, det afhænger af hvilken operatør du bruger. Men der er en fastnetlinje i dagligstuen. Nu skal jeg vise dig derhen.“

Hun viste vej, og jeg vendte mig mod Tom igen. Jeg havde stadig en mærkelig følelse af at have set ham før.

„Så, hvordan kender du Clare?“ spurgte jeg kejtet.

„Åh, du ved. Teaterforbindelser. Alle kender alle! Det var faktisk oprindelig via min mand – han er instruktør.“

Nina sendte mig et teatralsk blink bag Toms ryg. Jeg skulede vredt, men smilede da jeg så at Tom så forbavset ud.

„Beklager, fortsæt,“ sagde Nina alvorligt.

„Jo, altså jeg mødte Clare til et velgørenhedsarrangement for Royal Theatre Company. Bruce instruerede noget der, og så talte vi om teater.“

„Du er altså skuespiller?“ spurgte Nina.

„Nej, dramatiker.“

Det er altid mærkeligt at møde andre forfattere. Der opstår altid et fællesskab, et fagligt bånd. Gad vide om også blikkenslagere har det sådan når de møder andre blikkenslagere, og om revisorer sender hinanden hemmelige blikke. Måske er det fordi vi mødes så relativt sjældent; forfattere tilbringer trods alt størstedelen af deres arbejdsliv alene.

„Nora er forfatter,“ sagde Nina. Hun så på os som om hun lige havde sluppet to bantamvægtere ind i ringen for at gå i lag med hinanden.

„Nå, virkelig?“ Tom så på mig som om han så mig for første gang. „Hvad skriver du?“

Uhh. Jeg hader det spørgsmål. Jeg har aldrig brudt mig om at tale om mit forfatterskab – er aldrig kommet mig over følelsen af at folk snager i mine private tanker.

„Øh … skønlitteratur,“ sagde jeg vagt. Kriminallitteratur var det egentlig, men hvis man siger det, kommer folk med forslag til plot og motiver for mord.

„Ser man det? Hvilket navn bruger du?“

Pæn måde at sige: ’Har jeg hørt om dig?’ De fleste er ikke helt så taktfulde.

„L.N. Shaw,“ sagde jeg. „N’et står ikke for noget, jeg har ikke noget mellemnavn. Jeg valgte det bare fordi L. Shaw lyder så mærkeligt hvorimod L.N. lyder bedre hvis du forstår hvad jeg mener? Så du er dramatiker?“

„Ja. Jeg er altid så misundelig på jer romanforfattere – måden I kan kontrollere alting på. I skal ikke høre skuespillere ødelægge jeres bedste replikker.“ Han smilede og afslørede et unaturligt perfekt tandsæt. Jeg spekulerede på om han havde porcelænskroner på tænderne.

„Men det må være dejligt at arbejde sammen med andre mennesker,“ dristede jeg mig til at sige. „At dele ansvaret. Et skuespil er en stor produktion.“

„Ja, jo, det er det jo. Man skal dele æren, men når der falder brænde ned, er der også flere til at tage slaget.“ Jeg skulle til at sige noget, men så lød der et „kling“ inde fra dagligstuen da Melanie lagde røret på. Tom drejede ansigtet mod lyden, og noget ved vinklen eller hans udtryk fik mig til at indse hvor jeg havde set ham før.

Billedet. Clares profilbillede på Facebook. Det var ham. Så personen på billedet var ikke hendes kommende mand.

Jeg var stadig ved at fordøje det da Melanie kom smilede tilbage. „Puha, jeg fik fat i Bill. Det går helt fint derhjemme. Beklager at jeg var lidt fraværende – jeg har aldrig været væk om natten før, og det er lidt af en tillidsøvelse. Ikke at Bill ikke kan klare det, det er jeg sikker på at han kan, men … nå, ja, jeg plaprer løs. Du må være Nora, ikke?“

„Gå ind i dagligstuen!“ råbte Flo fra køkkenet. „Jeg er ved at lave te.“

Pligtopfyldende adlød vi ordren, og jeg iagttog Tom mens han trådte ind i den enorme stue med den lange glasvæg.

„Den udsigt til skoven er noget for sig selv, hvad?“ sagde Tom endelig.

„Ja.“ Jeg stirrede ud på skoven. Det var ved at blive mørkt, og på en måde føltes det som om at alle træerne havde taget et skridt tættere på huset, at de lænede sig frem for at lukke af for himlen. „Man føler sig lidt udsat, gør man ikke? Jeg tror det er fordi der ikke er gardiner.“

„Lidt som at have stukket nederdelen ned i trusserne bagpå!“ sagde Melanie helt uventet og lo.

„Jeg kan godt lide det,“ sagde Tom. „Det føles som en scene.“

„Er vi så publikum?“ spurgte Melanie. „Stykket føles ret kedeligt. Skuespillerne er lidt træ-ge i det!“ Hun pegede ud på træerne hvis vi nu ikke havde forstået ordspillet. „Forstår I? Træer, træge …“

„Vi har forstået det,“ sagde Nina surt. „Men jeg tror ikke at det var det Tim mente, var det?“

„Tom,“ sagde Tom med kant i stemmen. „Men nej, jeg mente det omvendt. Vi er skuespillerne.“ Han vendte sig om mod glasvæggen. „Publikum … publikum er derude.“

Af en eller anden årsag fik hans ord mig til at gyse. Måske var det træstammerne, tavse tilskuere i det tiltagende mørke. Eller måske var det den dvælende kulde som Tom og Melanie havde taget med ind udefra. Da jeg tog af sted fra London, havde vejret været efterårsagtigt, men nu, så langt mod nord, føltes det som om vinteren var kommet i løbet af natten. Det var ikke bare de tætvoksende fyrrestammer som lukkede lyset ude med deres massive kroner, eller den kolde, sprøde luft der lovede frostvejr. Aftenmørket faldt på, og huset føltes mere og mere som et glasbur der blindt sendte sit lys ud i tusmørket som en lanterne i mørket. Jeg forestillede mig tusindvis af natsværmere som cirklede flaksende rundt, ubarmhjertigt tiltrukket af lyset, blot for at omkomme i mødet med det kolde, ugæstfrie glas.

„Jeg fryser,“ sagde jeg for at skifte emne.

„Det gør jeg også.“ Nina gned hænderne mod armene. „Tror du vi kan få liv i den hersens ovn? Er det en gasovn?“

Melanie knælede foran den. „Det er en brændeovn.“ Hun kæmpede med håndtaget, og lågen gik op. „Jeg har en magen til derhjemme. Flo!“ råbte hun ud i køkkenet. „Er det i orden hvis vi tænder op i brændeovnen?“

„Jups!“ råbte Flo tilbage. „Der er tændstikker på kaminhylden. Inde i en krukke. Jeg er der om et øjeblik hvis ikke du kan finde ud af det.“

Tom gik hen til kaminhylden og begyndte at kigge ned i de minimalistiske krukker, men så standsede han, hans blik stoppede ved det samme syn som havde stoppet mit tidligere.

„Hold-da-op.“ Det var haglgeværet som lå på træknagerne lige over øjenhøjde. „Har de ikke hørt om Tjekhov heroppe?“

„Tjekhov?“ sagde en stemme ude fra hallen. Det var Flo som kantede sig gennem døren med en bakke mod hoften. „Ham russeren? Bare rolig, den er kun ladet med løst krudt. Min tante bruger den til at skræmme kaniner væk med. De spiser blomsterløgene og graver haven op. Hun skyder efter dem fra den franske altan.“

„Er det ikke lidt … Texas-agtigt?“ sagde Tom. Han skyndte sig hen for at hjælpe Flo med bakken. „Det er ikke fordi jeg ikke sætter pris på redneck-stemningen, men når den hænger lige der i øjenhøjde … det er lidt foruroligende for os som forsøger at holde morbide tanker fra livet.“

„Jeg er helt enig,“ sagde Flo. „Hun burde nok have den i et våbenskab eller sådan noget. Men det var min bedstefars, så det er et arvestykke. Og køkkenhaven er lige herude – om sommeren i hvert fald – så det er praktisk at have det ved hånden.“

Melanie fik ild i brændeovnen, Flo begyndte at hælde te op og servere småkager, og samtalen fandt nye emner – priser på billeje, husleje, om mælken skal i før eller efter teen. Jeg var stille, tænkte.

„Te?“

Et øjeblik bevægede jeg mig ikke, svarede ikke. Så prikkede Flo mig på skulderen, så jeg for sammen.

„Te, Lee?“

„Nora,“ sagde jeg. Jeg forsøgte at tvinge et smil frem. „Jeg … nej, tak. Har du måske kaffe? Jeg burde have sagt det, men jeg er ikke så vild med te.“

Flos ansigt stivnede. „Jeg beklager. Jeg burde have … Nej, det har vi ikke. Det er sikkert for sent at skaffe noget nu – den nærmeste by ligger fyrre minutter herfra, og inden da er der lukket. Jeg beklager. Jeg tænkte på Clare da jeg købte ind, og hun elsker te – jeg tænkte ikke på –“

„Det er helt i orden,“ afbrød jeg smilende. „Helt fint.“ Jeg tog koppen hun holdt frem, og tog en lille slurk. Den var brandvarm og smagte fuldstændig frastødende af te – varm mælk og sovsekulør.

„Hun burde snart være her.“ Flo kiggede på sit ur. „Skal jeg gennemgå planen, så alle ved hvad der skal ske?“

Vi nikkede alle sammen, og Flo fandt en liste. Jeg mærkede, snarere end hørte, Ninas tunge suk.

„Jo, Clare kommer ved sekstiden, og så tænkte jeg at det var tid til en lille drinky – jeg har bobler på køl, og jeg har købt ind til mojito og margarita og sådan – og jeg tænkte at vi ikke behøver rigtig middag“ – Nina blev stram i masken – „så jeg har bare købt pizza og dip, og så kan vi bare sætte det frem på sofabordet herinde og bare ligesom dele. Og imens tænkte jeg at vi kunne lege nogle lege for at lære hinanden bedre at kende. I kender jo self alle sammen Clare, men der er ikke mange af os der kender hinanden … vel? Faktisk tænkte jeg at vi kunne tage en hurtig præsentationsrunde før hun kommer. Hvad siger I til det?“

Vi så alle sammen på hinanden, så hinanden an og spekulerede på hvem der skulle have den udsøgte fornøjelse at begynde. For første gang forsøgte jeg at få Tom, Melanie og Flo til at passe ind med den Clare jeg kendte, og det var ikke helt let.

Tom var indlysende. Med det dyre tøj og teaterbaggrunden var det ikke svært at se hvad de havde til fælles. Clare havde altid elsket smukke mennesker, kvinder såvel som mænd, og hun var åbenlyst og ukompliceret stolt af sine venners skønhed. Der var ikke noget kunstigt over hendes beundring – hun var selv smuk nok til ikke at føle sig truet af andres skønhed – og hun elskede at hjælpe andre med at få det bedste frem i dem, selv mindre lovende kandidater som mig. Jeg kunne huske at hun havde slæbt mig med fra forretning til forretning før en stor fest og havde holdt kjoler op foran min magre, barmløse krop og strammet læberne vurderende indtil hun fandt en som var perfekt til mig. Hun havde blik for hvad der skulle fremhæves. Det var hende der havde sagt at jeg burde få klippet håret kort. Dengang havde jeg ikke hørt efter, men nu, ti år senere, havde jeg kort hår og vidste at hun havde haft ret.

Melanie og Flo var sværere at gennemskue. Melanie havde sagt noget i en af de første e-mails som fik mig til at tro at hun arbejdede som advokat eller muligvis revisor, og hun lignede en der ville være mest komfortabel i et jakkesæt. Hendes håndtaske og sko var dyre, men hendes jeans var det som Clare for ti år siden ville have kaldt cowboybukser – kedelige blå, og så bulede de alt andet end flatterende ud øverst.

Flos jeans derimod var designerjeans, men der var noget mærkeligt ukomfortabelt ved måden hun bar dem på. Hun så ud som om hun havde købt sit tøj på udsalg i All Saints ved at pege på en udstillingsmodel uden at tænke på størrelse, eller om de passede til hendes figur, og mens jeg kiggede på hende, trak hun akavet ned i blusen for at få den til at dække den bløde, runde bule dér hvor taljen på hendes jeans skar ind i hoften. Det lignede noget tøj som Clare kunne have fundet på at købe til sig selv, men kun et meget tarveligt menneske ville have foreslået det til Flo.

Forfatteren Ruth Ware

Ruth Ware er født i 1977 og voksede op i Sussex på den engelske sydkyst. Hun uddannede sig på Manchester University og bosatte sig derefter i Paris i en periode, inden hun slog sig ned i den nordlige del af London.

Ruth Ware arbejdede som tjener for at have til dagen og vejen, mens hun begyndte at skrive. For at være tæt på litteratur og sprog, tog hun siden arbejde som boghandler og begyndte at undervise i engelsk som fremmedsprog. Senere har hun arbejdet som presseansvarlig i forlagsbranchen, hvor hun endegyldigt besluttede sig for, at hun ville være en succesfuld forfatter.

Ruth Ware brød igennem i 2015 med sin debutroman, den psykologiske thriller In a dark, dark wood. Romanen gik ind på bestsellerlisterne hos The Sunday Times (UK) og i amerikanske New York Times, USA Today og Los Angeles Times. Og i første seriøse forsøg var Ruth Ware blevet en forfatter med international succes.

Noget af det, Ruth Ware bliver rost for, er hendes evne til at skrive en klaustrofobisk følelse frem. Følelsen af at være fanget. En frygt, de fleste af os kender til.  Det brugte hun i sin debutroman, In a dark, dark wood. Og det gør hun igen, blot i en helt anden ramme, i Kvinden i kahyt nr. 10, der udkom på engelsk i sommeren 2016 og strøg direkte ind på bestsellerlisterne i både England og US. Næsten et år efter udgivelsen i USA befandt den sig stadig på Top 10 på New York Times’ kombinerede hitliste over print- og e-bøger.

Kvinden i kahyt nr. 10 udkom på dansk d. 9. juni 2017.

Ruth Ware er gift og har to mindre børn.

Foto: Nick Tucker, 2016

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER