OLDTIDSSAGAERNE

OLDTIDSSAGAERNE

Gøtreks saga

Rolf Gøtrekssøns saga

BIND 3

Redaktion og oversættelse

Annette Lassen

Træsnit

Peter Brandes

GYLDENDAL

GØTREKS SAGA

KAPITEL 1

Her indleder vi en munter beretning om en konge, der hed Gøte. Han var klog og velovervejet, mild og frimodig. Han regerede over Västergötland. Det ligger mellem Norge og Sverige, øst for og langs med Kølen, og Götaelven adskiller Oppland og Götaland. Her er store skove, som er besværlige at rejse igennem, når der ikke er frost.

Den konge, som vi nævnte lige før, tog tit ud i skoven med sine falke og hunde, for han var en stor jæger, og han syntes, at jagt var den bedste underholdning.

På den tid fandtes en del bebyggelser, som var omkranset af store skove, for mange folk ryddede skov på steder, der lå langt fra befolkede områder. Nogle opførte gårde herude. Nogle af dem var flygtet fra andre mennesker på grund af forkerte handlinger, andre på grund af dårlig opførsel eller uheld, for de mente, at de var mindre udsat for spot og hån, hvis de holdt sig væk fra andre menneskers foragt. Og sådan levede de deres liv – uden at møde andre end dem, de lige levede sammen med. Mange af dem havde endda slået sig ned så langt fra alfarvej, at de aldrig fik besøg af nogen som helst, ud over når det skete en sjælden gang, at nogen for vild ude i skovene og forvildede sig hjem til dem, selvom de aldrig havde ønsket at sætte deres ben der.

Kong Gøte, som vi omtalte før, var altså taget af sted med sin hird for at jage dyr i skoven med sine bedste jagthunde. Kongen fik øje på en flot hjort, og den ville han nedlægge, så han slap sine jagthunde løs og begyndte en indædt jagt på dyret. Imens gik dagen mod nat. Kongen var efterhånden den eneste, der var tilbage. Han var nu kommet så dybt ind i skoven, at han vidste, at han ikke kunne nå tilbage til de andre, før mørket faldt på, for han havde bevæget sig langt væk i løbet af dagen. Han havde også ramt hjorten med sit spyd, det stod stadig i såret, og kongen ville på ingen måde miste spyddet, hvis han på nogen måde kunne få det igen, for han syntes, det var synd og skam, hvis han skulle miste det våben. Han havde været så ivrig efter at fange hjorten, at han havde smidt alt sit tøj, undtagen det inderste lag. Han havde bare fødder og ingen sko, og sten og træer havde revet ham til blods mange steder på hans ben og fødder.

Han fanger ikke dyret, og natten falder på, og han har ingen anelse om, hvor han er. Han standser op og lytter efter, om han kan høre noget. Han har ikke stået stille længe, før han hører hundeglam. Han går i retning af hundens gøen, for han tænker, at der nok er størst chance for at finde mennesker der. Nu får kongen øje på en lille bondegård. Han kunne se, at der stod en mand udenfor, som holdt en tømmerøkse.

Så snart manden så, at kongen havde retning mod gården, sprang han frem og dræbte hunden, imens han sagde til den: „Du skal ikke vise nogen gæster vej til vores gård igen, for jeg kan godt se, at den der mand er så stor, at han kommer til at æde alt, hvad husbonden ejer og har, hvis han først kommer ind i huset. Men det kommer aldrig til at ske, hvis jeg får lov at bestemme.“

Kongen hørte, hvad han sagde, og smilede. Han tænkte ved sig selv, at han ikke var helt forberedt på at sove under åben himmel. Men han var heller ikke sikker på, at han ville få lov at komme ind, hvis han ventede på en invitation. Han går tappert hen mod døren.

Den anden mand stiller sig foran døråbningen og vil ikke lade ham komme ind. Kongen lader ham mærke deres styrkeforskel, og ham der står i vejen, må fjerne sig fra døren.

Kongen gik ind i stuen. Der sad fire mænd og fire kvinder. Ingen hilste på kong Gøte. Han satte sig alligevel ned.

Kongen syntes, at en af dem så ud til at være manden i huset, og den mand sagde: „Hvorfor lod du den der mand komme ind?“

Trællen°, som havde stået i døråbningen, svarede: „Han var så stærk, at jeg ikke kunne klare mig mod ham.“

„Men hvad gjorde du, da hunden gøede?“

Trællen svarede: „Jeg slog hunden ihjel, for jeg ville ikke have, at den viste flere af sådan nogle tølpere, som jeg tror, den mand er, hen til gården.“

Bonden sagde: „Du er en trofast træl, og man kan ikke give dig skylden for det uheld, der er sket. Du får ringe løn for dit slid og slæb, men i morgen vil jeg give dig en belønning, for så skal du komme med mig.“

Husene var godt udstyret, og folkene var kønne, og deres størrelse var også tilpas. Men kongen kunne mærke, at de var bange for ham.

Bonden fik bordet sat frem. Der var mad på bordet. Kongen forstod, at de ikke ville byde ham noget at spise, så han satte sig ved bordet ved siden af bonden, tog for sig af maden og spiste kækt. Da bonden ser det, holder han op med at spise og trækker hætten ned over øjnene.

Ingen siger et ord.

Da kongen var mæt, løftede bonden sin hætte og bad om at få taget fadene af bordet, for nu var der alligevel ingen mad at gemme.

Så lagde de sig til at sove. Kongen gik også til ro. Han havde ikke ligget længe, før der kom en kvinde hen til ham.

Hun sagde: „Mon ikke det er en god idé, at jeg viser dig lidt gæstfrihed?“

Kongen svarede: „Det tegner lovende, at du vil tale til mig, for det her er godt nok et trist hjem.“

„Det skal du ikke undre dig over, for vi har aldrig i hele vores liv haft gæster, og jeg kan også fortælle dig, at bonden ikke bryder sig om at have dig som gæst.“

Kongen sagde: „Jeg kan ellers lønne bonden rigeligt for alle de udgifter, han har på grund af mig, når jeg er kommet hjem igen.“

Hun svarede: „Jeg tror, at der kommer til at ske større ting i dette tilfælde, end at vi bare modtager din hæder.“

Kongen sagde: „Jeg vil bede dig om at fortælle, hvad din familie hedder.“

Hun svarede: „Min far hedder Barkgnaver. Det navn har han fået, fordi han er så nærig med sin mad. Han kan hverken holde ud at se mad eller andre ting, som han ejer, svinde ind. Min mor hedder Pjalt. Det navn har hun fået, fordi hun aldrig vil gå i andet tøj end det, som allerede er slidt og de rene laser. Det anser hun for at være god økonomisk sans.“

Kongen spurgte: „Hvad hedder så dine brødre?“

Hun svarede: „Den ene hedder Fjølmod, den anden Imsigul, den tredje Gilding.“

Kongen sagde: „Men hvad hedder du og dine søstre?“

Hun svarede: „Jeg hedder Snilde; det navn fik jeg, fordi jeg virkede klogest af os alle sammen. Mine søstre hedder Hjøtra og Fjøtra. Der ligger en klippevæg her ved vores gård, som hedder Gildingshammer. Der er en tinde på den, som vi kalder slægtstinden. Den er så høj, og der er så langt ned fra den, at intet levende væsen kan overleve, hvis det kaster sig ud fra den. Vi kalder den slægtstinden, fordi vi bruger den til at reducere vores slægt, når vi synes, at der er sket noget uforståeligt. På den dør alle vores forældre uden nogen form for sygdom, og så drager de til Odin. Vi slipper for alle former for besvær og genstridighed fra vores forældre, for alle i vores slægt har frit kunnet tage til dette lyksalige sted. Vi behøver heller ikke sulte, leve i fattigdom eller tåle nogen anden pine og plage, selvom det skulle opstå her. Du skal alligevel vide, at min far synes, det er helt ubegribeligt, at du er kommet her til vores gård. Det havde været en slem plage, hvis en jævn mand havde spist vores mad, men det er på alle måder uhørt, at der er kommet en forfrossen og halvnøgen konge til vores gård, for det er aldrig sket før. Af den grund vil min far og mor fordele arven mellem mig og mine søskende i morgen, og bagefter vil de sammen med trællen kaste sig ud fra slægtstinden og på den måde drage til Valhal. Mindre belønning vil min far ikke give trællen for hans gode vilje, i og med at han ville jage dig væk fra døren, end at han får lov at nyde den lykke sammen med ham. Min far er overbevist om, at Odin ikke vil modsætte sig, at trællen kommer med, så længe han følges med ham.“

Kongen sagde: „Det er tydeligt, at du er den mest veltalende her, og nu skal du nyde godt af min hengivenhed. Jeg synes også, at du ser ud til at være jomfru. Du skal sove hos mig i nat.“

Det måtte kongen afgøre, sagde hun.

Da kongen vågnede om morgenen, sagde han til bonden: „Jeg vil bede dig om noget, Barkgnaver. Jeg kom barfodet til jeres gård, og derfor vil jeg gerne have, at du giver mig nogle sko.“

Bonden svarer ikke, men giver ham skoene, dog først efter at have trukket snørebåndene ud.

Så kvad° kongen:

Til mig Barkgnaver

gav to sko,

snuppede så snørebånd.

Sjældent får man,

siger jeg,

lydefri gave fra led mand.

Bagefter gjorde kongen sig klar til at tage af sted. Snilde fulgte ham på vej.

Kongen sagde: „Jeg vil tilbyde dig at tage med mig, for jeg har på fornemmelsen, at der er sket noget under vores møde. Hvis du venter en dreng, skal du kalde ham Gøtrek til minde om mit navn og om dengang, jeg kom flakkende til jeres gård.“¹

Hun svarer: „Jeg er overbevist om, at du har ret. Men jeg kan ikke følge dig med det samme, for i dag skal arven deles mellem mig og mine søskende, for min far og mor vil kaste sig ud fra slægtstinden.“

Kongen sagde „lev vel“ og opfordrede hende til at opsøge ham, når hun mente, at tiden var inde.

Kongen går, indtil han når frem til sine mænd. Nu forholder han sig i ro.

KAPITEL 2

Det fortælles nu, at Snildes far sad med alt sit gods, da hun kom hjem.

Han sagde: „Der er sket den store ulykke her hos os, at der kom en konge til vores hjem, og han åd en stor del af vores ejendom og tog det, vi mindst ønskede at miste. Vi mangler så meget, at jeg ikke kan se, at vi er i stand til at passe på alle vores husfolk længere, og derfor har jeg samlet alle mine ejendele sammen, så jeg kan fordele arven mellem jer, mine børn, mens jeg vil selv drage til Valhal sammen med min kone og min træl. Jeg kan ikke lønne trællen på nogen bedre måde for hans loyalitet end ved at give ham lov til at komme med mig. Gilding og hans søster Snilde skal arve min gode okse. Fjølmod og hans søster Hjøtra skal arve mine guldbarrer. Imsigul og hans søster Fjøtra skal arve alt korn og alle marker. Jeg vil bede jer om ikke at få børn, for så sætter I arven efter mig over styr.“

Da Barkgnaver havde sagt, hvad han ville og havde på hjerte, gik de i samlet flok op på Gildingshammer. Børnene hjalp deres far og mor ud over slægtstinden, og de drog glade og muntre af sted til Odin.

Nu er de seks søskende alene tilbage på gården. De synes, de er nødt til at træffe nogle sikkerhedsforanstaltninger. De fastgør vadmel om kroppen med nogle nåle, så ingen af dem kan komme til at røre ved hinandens bare hud. De mente, at de med de tiltag kunne undgå at få børn.

Snilde kunne mærke, at hun var gravid. Hun flyttede en nål i vadmelet, så man kunne få en hånd ind til hende. Hun lod, som om hun sov. Da Gilding vågnede eller rørte på sig i søvne, strakte han armen ud og kom til at røre ved hendes kind.

Da han vågnede, sagde han: „Nu har jeg været klodset, og jeg er kommet til at bringe dig i ulykke. Jeg synes også, at du er meget tykkere, end du var før.“

Hun svarer: „Hold det hemmeligt, så godt du kan.“

Han svarer: „Det ville være uhyrligt, det vil jeg ikke, for det er overhovedet ikke muligt at skjule, at der bliver flere af os.“

Kort efter fødte Snilde et skønt drengebarn, hun navngav ham og kaldte ham Gøtrek.

Gilding sagde: „Der er sket en stor ulykke. Nu kan det altså ikke længere holdes hemmeligt. Jeg går hen og siger det til mine brødre.“

De sagde: „Hele vores tilværelse bliver ødelagt på grund af de ulykker, der regner ned over os. Det her er et alvorligt brud på reglerne.“

Gilding kvad:

Hovedløst

strakte jeg hånden ud

og rørte kvindens kind.

Meget lidt skal til

for at skabe menneskesønner.

Sådan blev Gøtrek skabt.

De sagde, at de ikke bebrejdede ham noget, fordi han angrede og ønskede, at det aldrig var sket.

Han sagde, at han gerne ville kaste sig ud fra slægtstinden, for nu kunne det kun blive værre.

De bad ham vente og se tiden an.

Fjølmod vogtede sine rigdomme dagen lang. Han slæbte sine guldbarrer med sig, hvor han stod og gik. En dag faldt han i søvn og vågnede ved, at der var krøbet to sorte snegle hen over guldbarrerne. Han syntes, der var fordybninger og slid der, hvor guldet var blevet mørkere, og han mente, at guldbarrerne var blevet meget mindre.

Han sagde: „Det er skrækkeligt at lide sådan et tab. Hvis det sker igen, må jeg drage til Odin som en fattiglus, og det bliver forfærdeligt. Jeg vil kaste mig ud fra slægtstinden, så jeg ikke bliver udsat for sådan en ødelæggelse af mine værdier igen, for min situation har aldrig set mere kulsort ud, end efter min far gav mig de guldbarrer.“

Han fortæller sine brødre om den ulykke, der er sket, og beder dem fordele arven.

Så kvad han:

Slimede snegle

åd mine sten,

så alting skader mig;

snegle har gravet

dybt i guldet,

fattig hænger jeg med hovedet.

Så gik Fjølmod og hans kone ud til Gildingshammer og kastede sig ud fra slægtstinden.

En dag, hvor Imsigul var ude at gå på sine marker, så han en lille fugl på størrelse med en spurv. Nu syntes han, at det så sort ud. Han gik langs marken og kunne se, at fuglen havde snuppet en kerne fra et kornaks.

Så kvad han:

Spurven har

helt spoleret

min, Imsiguls, mark.

Kornaksen skadet,

en kerne taget,

det volder slægten sorg.

Så gik Imsigul og hans kone af sted, og de kastede sig glade ud fra slægtstinden, for de ønskede ikke at blive udsat for en skade af samme omfang en anden gang.

Engang Gøtrek var udenfor, fik han øje på den gode okse. På det tidspunkt var han syv år gammel. Han kom til at slå oksen ihjel med sit spyd.

Da Gilding så det, kvad han:

Den lille dreng

dræbte min okse,

et uoverkommeligt uheld.

Jeg vil aldrig få

en skat lige så fin,

om så jeg blev gammel og grå.

Han sagde: „Det her kan umuligt gøres godt igen.“

Så tog han ud til Gildingshammer, hvor han kastede sig ud fra slægtstinden.

Nu var der kun de to tilbage, Snilde og hendes søn, Gøtrek. Hun forbereder deres rejse væk derfra. Så går de, indtil de når frem til kong Gøte. Han tager godt imod Snilde og sin søn. Her ved sin fars hird vokser Gøtrek op, og han er tidligt fremmelig på alle områder.

Sådan gik der nu nogle år, til Gøtrek var fuldvoksen. Så skete der det, at kong Gøte blev syg og tilkaldte sine venner.

Kongen sagde: „I har adlydt mig og på alle måder været trofaste. Men nu tror jeg, at min sygdom kommer til at gøre en ende på vores venskab. Det rige, som jeg har ejet, vil jeg give til min søn, Gøtrek, sammen med kongetitlen.“

Det syntes de godt om.

Efter kong Gøtes død blev Gøtrek udråbt til konge over Götaland. Han bliver omtalt mange steder i gamle historier.

Men nu bevæger sagaen sig for en tid nordpå til Norge for at fortælle om småkongerne, som var der på den tid, og om deres børn. Derpå vender sagaen igen tilbage til Götaland til kong Gøtrek og hans sønner. På samme måde bevæger sagaen sig til Sverige og mange andre steder.

KAPITEL 3

En konge, der hed Huntjof, regerede over Hordaland. Han var søn af Fridtjof den Modige og Ingebjørg den Skønne.² Han havde tre sønner. Hans første søn hed Hertjof; han blev senere konge i Hordaland. Den anden hed Gejrtjof, konge over opplændingene, og den tredje var Fridtjof, som var konge i Telemarken. De var alle magtfulde konger og store krigere, men Hertjof overgik alligevel de andre både med hensyn til klogskab og strategi. Han var længe på krigstogt, hvad han høstede stor berømmelse for.

På denne tid var der en konge i Agder, der hed Harald. Han var en mægtig konge. Han blev kaldt Harald fra Agder. Hans søn hed Vikar, og han var dengang ung og lovende.

Der var en mand, der hed Storvirk, som var søn af Starkad Åledreng. Starkad var en gennemklog jætte°. Han bortførte kong Alfs datter, Alfhild, fra Alfhjem. Kong Alf påkaldte Tor for at få Alfhild tilbage. Så dræbte Tor Starkad og bragte Alfhild hjem til sin far, men på det tidspunkt var hun gravid. Hun fødte en søn, der hed Storvirk, som blev nævnt før. Han var en smuk mand, men havde dog sort hår. Han var større og stærkere end andre mænd, og han var en gevaldig viking°.

Storvirk kom til kong Haralds hird i Agder, og kongen satte ham til at forsvare landet. Kong Harald gav ham en ø, der hedder Tromø, i Agder, og her boede Storvirk. Han var tit på krigstogt, men nogle gange opholdt han sig hos kong Harald.

Storvirk bortførte Un, datter af Freke jarl° af Helgeland, og derpå tog han hjem til sin gård på Tromø. De fik en søn, der hed Starkad.

Freke jarls sønner, Fjøre og Fyre, gik imod Storvirk og overrumplede ham med deres hær på hans gård om natten. De brændte gården ned og brændte Storvirk og deres søster Un inde sammen med alle de folk, som var på stedet, for de turde ikke åbne dørene af skræk for, at Storvirk ville slippe ud. De sejlede straks bagefter af sted om natten nordpå langs kysten. Hen på den følgende dag blev det stormvejr, og de sejlede ind i en brodsø uden for Stad og forliste med hele deres besætning.

Storvirks søn, Starkad, var stadig ung, da hans far døde, og kong Harald lod ham vokse op ved sin hird.

Sådan fortæller Starkad selv:

Jeg var lille dengang,

da de tapres skare

blev brændt inde

med min far

tæt på bugten

ved Tromø.

Harald fra Agders

hær omkom.

Frekes arvinger,

Fjøre og Fyre,

brødre til Un,

min mor,

de to svogre,

sveg ringbryderen. ringbryderen > (gavmild) mand

KAPITEL 4

Hertjof, kongen i Hordaland, overrumplede kong Harald med sin hær om natten og dræbte ham, selvom han havde aflagt et løfte om fred, og tog hans søn, Vikar, som gidsel. Kong Hertjof underlagde sig hele det rige, som kong Harald havde haft, og han tog mange magtfulde mænds sønner som gidsler med vold, og han krævede skat fra hele riget.

Grane hed en mægtig mand, som var i kong Hertjofs følge. Han blev kaldt Hestehårsgrane. Han boede på en ø i Hordaland, som hedder Fenring, og på en gård, der hedder Asker. Hestehårsgrane tog Starkad Storvirkssøn som krigsfange og førte ham med sig hjem til Fenring. På det tidspunkt var Starkad tre år gammel. Han var i ni år hos Hestehårsgrane på Fenring.

Sådan siger Starkad:

Så blev Harald,

han var ulig Hertjof,

forrådt af ham,

under løfte om fred.

Hertjof frarøvede

Agders fyrste livet,

og snoede lænker

om hans sønner.

Som treårig blev jeg

transporteret

af Hestehårsgrane

til Hordaland;

på Asker

voksede jeg nu op.

Ni lange somre

så jeg ingen slægtning.

Kong Hertjof var en vældig kriger og var tit af sted på krigstogt, men så lå hans rige åbent for angreb. Han satte derfor bavne på fjeldene og fik mænd til at holde vagt og tænde ild til signal, hvis de blev angrebet. Vikar holdt vagt sammen med to andre ved bavnene på Fenring. Hvis man fik øje på en hær, skulle man først antænde bavnene der, og derefter blev den ene efter den anden tændt.

Vikar havde ikke holdt vagt ved bavnen særligt længe, før han en morgen gik ud til Asker, hvor han fandt sin fosterbror°, Starkad Storvirkssøn. Starkad var blevet kolossalt stor. Han var luddoven og en kulbider°, der lå og flød på gulvet ved ilden. På det tidspunkt var Starkad tolv år gammel. Vikar hev ham op fra gulvet og gav ham våben og tøj. Han målte også, hvor høj Starkad var blevet, for han syntes, at det var utroligt, så meget han var vokset, siden han var kommet til Asker.

Vikar og Starkad skaffede sig et skib og stak af derfra.

Sådan siger Starkad:

Jeg havde vældig styrke,

armene voksede,

lange lemmer,

hæsligt hoved;

en doven tølper

der sad i tanker,

nysgerrig efter lidt

nede på gulvet.

Indtil Vikar kom

ude fra bavnen,

Hertjofs gidsel

gik ind i salen;

han kendte mig,

han kaldte til mig:

„Kom op at stå

og snak nu med mig.“

Han målte mig

med hænder og fingre,

de lange arme

til hænders led.

Håret var vokset

nede på hagen.

Her fortæller Starkad, at han havde skæg, da han var tolv år gammel.

Så rejste Starkad sig, og Vikar skaffede ham våben og tøj, og så gik de ned til skibet. Bagefter samlede Vikar et følge, og de blev i alt tolv mand. De var alle sammen helte og holmgangsmænd°.

Sådan siger Starkad:

Haralds søn

samlede derpå

Sørkve og Grette,

Hildegrim,

Erp og Ulf,

Ån og Skume,

Roe og Rotte,

Herbrands sønner,

Styr og Stentor

fra Stad nordpå,

dér var gamle

Gunolf Blæse.

Så var vi

tretten sammen;

sjældent fås

skønnere svende.

Så tog kong Vikar af sted med sin hær for at opsøge kong Hertjof. Da kongen fik melding om angrebet, gjorde han sin hær klar. Kong Hertjof havde en stor gård, som var så godt forskanset, at den nærmest var et fæstningsværk eller en borg. Her var halvfjerds kampdygtige mænd og utallige arbejdere og tjenestefolk. Men så snart vikingerne kom derhen, angreb de så hårdt – de ruskede i låger og døre og huggede løs mod karmene – at låsene og dørslåene på indersiden af portene gik op, og kongsmændene sprang væk, og vikingerne slap ind. En heftig kamp begyndte.

Sådan fortæller Starkad:

Så kom vi

til kongsgården,

ruskede låger,

rykkede i karme;

brød borglåse

med svingende sværd,

hvor halvfjerds

hærmænd stod,

en udvalgt flok

for fyrsten;

dertil kommer

alle trælle,

værkførere

og vandbærere.

Kong Hertjof forsvarede sig længe med sine tropper, for han havde mange tapre mænd, men Vikar havde en udsøgt skare og fremragende stridskarle på sin side, og derfor tyndede det ud i kong Hertjofs tropper. Vikar var hele tiden forrest blandt sine mænd.

Sådan siger Starkad:

Det var vanskeligt

at følge Vikar,

for i flokken

var han forrest;

vi huggede mod hjelme

på knejsende hoveder,

snittede brynjer,

smadrede skjolde.

Starkad gik hårdt frem sammen med Vikar mod kong Hertjof, og de slog Hertjof ihjel. Alle Vikars helte gik hårdt frem. Der faldt mange mænd, og andre blev såret.

Sådan siger Starkad:

Det tilfaldt Vikar

at vinde hæder,

og Hertjof fik

sit fjendskab betalt;

vi sårede mændene,

lod nogle segne.

Jeg stod ikke fjernt,

da kongen faldt.

Der sejrede Vikar, og kong Hertjof faldt, som det allerede er blevet fortalt, sammen med tredive mand. Mange var også dødeligt såret. Men ingen af Vikars mænd faldt.

Så tog Vikar alle de skibe, som kong Hertjof havde ejet, og alt det mandskab, han kunne skaffe. Han sejlede østpå langs kysten med alle de mænd, der ville følge ham. Da han kom til Agder, stødte de mænd, som havde været hans fars venner, til ham. Nu havde han lige pludselig en masse mænd. Han blev så udråbt til konge over hele Agder og Jæren, og han erobrede Hordaland og Hardanger og hele det rige, som kong Hertjof havde haft. Kong Vikar blev på den måde hurtigt en magtfuld mand og den største kriger. Hver sommer tog han på krigstogt.

Kong Vikar tog østpå til Viken med sin hær. Han gik i land øst for fjorden og hærgede op til Götaland, hvor han udførte mange krigshandlinger. Da han kom op til Vänern, kom der en konge imod ham, som hed Sisar.³ Han kom fra Kiev østpå. Han var en vældig stridskarl og havde en kæmpe hær. På det sted udkæmpede kong Vikar og Sisar en hård kamp. Sisar gik voldsomt frem og dræbte mange af kong Vikars mænd.

Starkad var hos kong Vikar. Han gik frem mod Sisar, og de huggede til hinanden i lang tid. Her var det ikke nødvendigt at opfordre nogen til at lægge kræfter i huggene. Sisar huggede skjoldet fra Starkad og gav ham to dybe sår i hovedet med sit sværd, og han huggede hans kraveben over. Starkad fik også et sår i siden oven for hoften.

Sådan siger Starkad:

Du var ikke

med Vikar

østpå ved Vänern

en tidlig morgen,

da vi sloges på sletten

mod Sisar,

en stordåd

af de større.

Med sværdet,

skarpægget,

blev jeg såret,

skjoldet gennemhugget,

hjelmen af hovedet,

hjerneskallen flænset,

kæberne kløvet

til kindtænderne

og kravebenet

til venstre knust.

Starkad fik et dybt sår i sin ene side af Sisars spyd.

Sådan siger Starkad:

Og på min side

brugte han sværdet

hårdere end mig

oven for hoften.

Og han stødte

spyddet i den anden,

den kolde od

kørte han ind.

De helede sår

ser man på mig.

Starkad huggede Sisar i siden med sværdet og skar ham på den måde tværs over og gav ham et dybt sår på benet under knæet. Til sidst huggede han det ene ben over ved anklen, og dermed faldt kong Sisar.

Sådan siger Starkad:

Jeg skar ham

i den ene side

med bidsk sværdblad

gennem bugen;

sådan brugte jeg

bittert sværdet,

for med min styrke

var det næsten slut.

Der blev et stort mandefald i kampen, men kong Vikar sejrede, og mændene fra Kiev tog flugten, altså de af dem, der overlevede. Efter sejren tog kong Vikar tilbage til sit rige.

KAPITEL 5

Kong Vikar fik underretning om, at kong Gejrtjof havde samlet en stor hær i Oppland, og at han havde tænkt sig at gå imod kong Vikar med den hær for at tage hævn over kong Hertjof, hans bror. Så udbød kong Vikar leding° i sit rige, og med den hær tog han til Oppland imod kong Gejrtjof.

De udkæmpede et stort slag. De sloges uafbrudt mod hinanden i sytten dage, men så faldt kong Gejrtjof, og kong Vikar sejrede. Derpå underlagde kong Vikar sig Oppland og Telemark, for Fridtjof, som var konge over Telemark, var nemlig ikke hjemme i sit rige.

Ifølge Starkad var dette den tredje krig, kong Vikar vandt i Oppland:

For tredje gang

med tung styrke

lod jeg Hilds bal Hilds bal > kamp

begynde,

før Oppland

blev overvundet

og Gejrtjof

givet til Hel°.

Derefter indsatte Vikar mænd over det rige, som han havde besejret i Oppland, mens han selv tog hjem til Agder. Han var nu blevet magtfuld og havde fået et stort mandskab. Han fik en kone, og med hende fik han to sønner: Den ældste hed Harald, og den yngste Nere. Nere var en særdeles klog mand – alt, hvad han foreslog, blev vedtaget – men han var så nærig, at han ikke kunne forære en eneste ting væk, uden at han fortrød det i samme øjeblik.

Sådan siger Starkad:

Den hæderfulde

hersker

avlede

to arvinger;

hans ældste søn

hed Harald,

til ham gav han

Telemark.

Nere jarl

gav nyttige råd,

men var en gnier

med guld.

Ene styrede

Vikars søn Oppland.

Han var dreven

i dyster.

Nere jarl var en stor kriger, men så nærig, at man har sammenlignet alle de største gniere, som sidst af alle har villet give gaver til andre, med ham.

Da Fridtjof hørte, at hans brødre var faldet, tog han til Oppland, hvor han tilbageerobrede det rige, som Vikar før havde besejret. Så sendte han bud til Vikar om, at han skulle betale skat af sit rige eller finde sig i at møde Fridtjofs hær.

Sådan siger Starkad:

Først besluttede

Fridtjof at sende

fjendtligt bud

til den kloge fyrste,

om Vikar

ville betale

skat til herskeren

eller møde hæren.

Da beskeden nåede frem til Vikar, indkaldte han til ting og drøftede med sine rådgivere, hvordan de skulle løse problemerne. De holdt rådslagning og diskuterede sagen længe.

Sådan siger Starkad:

Vi diskuterede meget,

blev ej medgørlige,

og hæren valgte,

at den vældige konge

skulle kæmpe

mod krigerhæren.

Der blev så sendt bud til kong Fridtjof om, at kong Vikar ville forsvare sit land. Fridtjof tog derpå af sted med sin hær, for han ville gå i krig mod Vikar.

Olav den Skarpsynede hed en konge i Sverige på et sted, der hedder Närke. Han var magtfuld og en stor kriger. Han udbød leding i sit rige og tog af sted for at hjælpe kong Vikar. Tilsammen havde de mange tropper, og med den hær gik de imod kong Fridtjof. Olav og Vikar opstillede deres mænd i svinefylking° til kampen.

Sådan siger Starkad:

Østpå styrede

Skarpsynede Olav,

lykkens ridder,

svenskernes rige;

han tilkaldte

tropper.

Soldaterflokken

blev stor.

En hård kamp begyndte, og kong Vikars mænd gik modigt frem, for der var mange stridskarle i deres flok. Den forreste kæmpe var Starkad Storvirkssøn, derpå kom Ulf og Erp og mange andre hædersmænd og store helte. Kong Vikar gik voldsomt frem. Starkad havde ingen brynje på, men han trængte igennem fylkingerne og huggede med begge hænder, som det fortælles her:

Vi gik frem

i våbenlarm,

kongens mænd

med kolossal styrke;

dér øjnede man

Ulf og Erp.

Jeg huggede brynjeløs

med begge hænder.

Men da kong Vikar angreb kong Fridtjof hårdt med sine kæmper, var Fridtjofs fylking lige ved at gå i opløsning. Så bad han kong Vikar om frit lejde.

Sådan siger Starkad:

Kong Fridtjof

bad om fred,

for Vikar

vaklede ikke,

og Starkad,

Storvirks søn,

kæmpede

af alle kræfter.

Kampen var stadig særdeles voldsom og heftig, og mange af kong Fridtjofs tropper faldt, men da Fridtjof bad om frit lejde, standsede kong Vikar sin hær. Kong Fridtjof ville indgå forlig med kong Vikar. Kong Olav skulle forhandle et forlig mellem dem. Forliget blev, at kong Fridtjof skulle overgive hele sit rige i Oppland og Telemark og selv forlade landet.

Kong Vikar satte sine sønner til at regere over disse riger. Han udnævnte Harald til konge over Telemark og Nere til jarl over Oppland. Han indgik venskab med Gøtrek i Götaland, og ifølge nogle bøger fik Nere også den del af kong Gøtreks rige i Götaland, der lå tættest på ham, og blev også kong Gøtreks jarl og rådgav ham, når der var behov for det.

Derefter tog kong Vikar hjem til sit rige, og han høstede stor berømmelse for denne sejr. Han og kong Olav skiltes som venner, og det blev de ved med at være. Olav tog østpå og hjem til Sverige.

KAPITEL 6

Der var en mand, der hed Renne, som var en mægtig bonde. Han boede på en ø, der siden dengang har heddet Rennesø. Øen ligger ud for Norge, nord for Jæren. Han havde været en gevaldig viking, før han slog sig ned som landmand. Han havde en kone og kun et barn, som var en dreng, der hed Ræv. Da Ræv var ung, lå han og flød i ildskålen°, hvor han gnavede på kviste og bark fra træerne. Han var en kæmpe kleppert. Han vaskede sig aldrig, og han gav aldrig en hånd med, så han kunne være nogen til gavn. Hans far var ekstremt velhavende og brød sig ikke om sin søns dovenskab. Ræv høstede stor berømmelse – dog hverken for sin intelligens eller sin dygtighed – men tværtimod fordi han gjorde sig til en skamplet på hele sin tapre slægt. Hans far regnede ikke med, at han kunne udmærke sig på nogen som helst måde, som andre unge mænd plejede dengang.

Bonden Renne havde en kostbarhed, som han satte højere end nogen anden af sine ejendele. Det var en okse. Oksen var stor og pragtfuld på grund af sine horn. I hornene var der nemlig graveret et mønster med indlagt guld og sølv, som man også havde pyntet hornspidserne med. Der var en sølvkæde mellem oksens horn, og på kæden hang der tre guldringe. Denne okse overgik på alle måder alle andre okser i landet på grund af sin størrelse og alt udstyret. Bonden Renne passede godt på oksen, og der var altid nogen, der holdt øje med den.

Renne var ofte af sted på krigstogt sammen med kong Vikar, og de var nære venner.

KAPITEL 7

Kong Vikar var blevet en magtfuld kriger og havde en masse berømte krigshelte hos sig, men kongen satte Starkad højest af dem alle sammen og holdt mest af ham. Starkad sad i højsædet° sammen med kongen og var hans rådgiver og beskyttede landet. Starkad fik mange gaver af kongen. Kong Vikar gav ham en guldring, der vejede tre mark, og Starkad gav ham øen Tromø, som kong Harald havde foræret hans far, Storvirk.

Starkad var sammen med Vikar femten somre, som han siger:

Vikar gav mig

malm fra Valland,

den røde ring

rundt om min arm,

tre mark tung,

men han fik Tromø.

Jeg fulgte fyrsten

femten somre.

Kong Vikar sejlede af sted fra Agder nordpå til Hordaland med en stor hær. Han lå ved nogle holme i lang tid, fordi han havde fået kraftig modvind. Mændene kastede offerspåner for at få sejlvind, og udfaldet blev, at Odin ved lodkastning skulle modtage en mand fra hæren til hængning. Så blev der kastet lod i hæren, og loddet faldt på kong Vikar. Da det skete, blev alle stille. Man besluttede, at rådgiverne dagen efter skulle drøfte denne vanskelige sag.

Om natten ved midnatstid vækkede Hestehårsgrane sin fostersøn°, Starkad, og bad ham komme med. De tog en lille båd og roede ud til en ø, som lå ved holmene. De gik op til en skov, og i skoven fandt de en lysning. I lysningen var der en masse folk, og her var et tingmøde sat. Der sad elleve mand på stole, men den tolvte stol stod tom. De gik frem til tinget, og Hestehårsgrane tog plads på den tolvte stol. Her hilste alle ham som Odin. Han sagde, at dommerne skulle afgøre Starkads skæbne.

Så tog Tor ordet, og han sagde: „Alfhild, Starkads farmor, valgte en gennemklog jætte som far til sit barn i stedet for mig, Ase-Tor. Jeg bestemmer for Starkad, at han hverken skal få en søn eller datter, og på den måde vil han blive den sidste af sin slægt.“

Odin svarede: „Jeg bestemmer for ham, at han skal leve i tre menneskealdre.“

Tor sagde: „Han skal begå et niddingsværk° i hver menneskealder.“

Odin svarede: „Jeg bestemmer for ham, at han skal eje de bedste våben og klæder.“

Tor sagde: „Jeg bestemmer for ham, at han hverken skal eje land eller rige.“

Odin sagde: „Så tildeler jeg ham, at han skal eje masser af løsøre.“

Tor sagde: „Jeg pålægger ham, at han aldrig vil synes, at han har nok.“

Odin svarede: „Jeg giver ham sejr og talent i hver eneste kamp.“

Tor svarede: „Jeg pålægger ham, at han bliver såret i hver eneste kamp.“

Odin sagde: „Jeg giver ham digterevnen, så han ikke digter langsommere, end han taler.“

Tor sagde: „Han skal ikke kunne huske, hvad han digter.“

Odin sagde: „Jeg bestemmer for ham, at de fornemste og bedste mænd vil sætte ham højt.“

Tor sagde: „Alle almindelige mennesker vil afsky ham.“

Alt, hvad de havde nævnt, tildømte dommerne Starkad, og så blev tinget hævet.

Hestehårsgrane og Starkad gik ned til deres båd.

Så sagde Hestehårsgrane til Starkad: „Nu vil du sikkert lønne mig godt, fostersøn, for den hjælp, jeg gav dig.“

„Ja,“ sagde Starkad.

Så sagde Hestehårsgrane: „Så skal du sende kong Vikar til mig nu, men jeg skal bestemme, hvordan det sker.“

Det accepterede Starkad.

Hestehårsgrane rakte ham et spyd og sagde, at det ville ligne et sivstrå.

Så gik de ud til hæren. Da var det næsten blevet dag.

Samme morgen mødtes kongens rådgivere for at diskutere sagen. De blev enige om, at de skulle udføre en skinofring. Starkad meddelte deres afgørelse.

Der voksede et fyrretræ ved siden af dem, og tæt ved det træ stod en høj stub. Forneden på fyrretræet var der en tynd kvist, som strittede op mod kronen. På det tidspunkt var madsvendene i gang med at lave mad til mændene, og de havde parteret en kalv og taget indvoldene ud. Starkad tog kalvens tarme. Så stillede han sig op på stubben og bøjede den tynde kvist ned og bandt kalvetarmene rundt om den.

Starkad sagde så til kongen: „Nu er der en galge parat her, Konge, og den ser ikke særligt farlig ud. Kom nu herhen, så vil jeg lægge løkken om halsen på dig.“

Kongen sagde: „Hvis den her indretning ikke er farligere, end den ser ud, tror jeg ikke, jeg kan komme til skade ved det. Men hvis det ikke er sådan, så må skæbnen afgøre, hvad der sker.“

Så stillede han sig op på træstubben. Starkad lagde rebet om hans hals og gik ned fra stubben.

Starkad stak derpå til kongen med strået og sagde: „Nu giver jeg dig til Odin.“

Så gav Starkad slip på kvisten. Sivstrået forvandledes til et spyd og gennemborede kongen. Stubben væltede under kongens fødder, kalvetarmen blev til en stærk vidje, og kvisten svippede op og løftede kongen op til trækronen, og der døde han.

Siden dengang har stedet heddet Vikars Holme.

Almindelige mennesker foragtede Starkad på grund af den handling, og det var også derfor, han i første omgang blev landsforvist fra Hordaland. Bagefter stak han helt af fra Norge og tog østpå til Sverige, hvor han opholdt sig hos Uppsalas konger, Erik og Alrek, sønner af Agne Skjalfsmage,⁴ og tog på krigstogt sammen med dem.

Da Alrek engang spurgte Starkad, hvad han kunne fortælle om sin familie eller om sig selv, digtede Starkad det kvad, der hedder Vikarsbalken. Her fortælles der på følgende måde om drabet på kong Vikar:

Jeg fulgte den fremmeste

fyrste, jeg kendte.

Der tilbragte jeg

min bedste tid.

Men senere tog vi

for sidste gang

til Hordaland;

troldene voldte det.

Udfaldet blev,

at Tor udstak

mig niddings° navn

og mange trængsler,

min lod at udøve

udåd, æreløs.

I det høje fyrtræ

skulle jeg fyrsten,

Gejrtjofs banemand°,

give til guder.

Jeg kørte spyddet

i kongens hjerte;

den misgerning

harmer mig mest.

Siden vandrede jeg

ad vilde veje,

hadet nu

af Hordalands folk,

uden ringe

og rosende kvad,

frarøvet fyrsten,

trist til mode.

Så rejste jeg

til Sverige,

ynglingers sæde,

i Uppsala.

Herrens sønner

– jeg husker det længe –

lader mig sidde her,

den stille skjald.

Man kan godt mærke på Starkad, at han syntes, at det var en af de værste og mest forfærdelige handlinger, han havde udført, dengang han dræbte kong Vikar. Vi har heller ingen oplysninger om, at han kom tilbage til Norge siden.

Dengang Starkad var i Uppsala, var der tolv bersærker° i tjeneste. De var meget pågående og hånede ham. Det var særligt to brødre, Ulf og Utryg, der gik til ham. Starkad var tavs, men bersærkerne kaldte ham en genfødt jætte og en nidding, sådan som det fortælles her:

Her blev jeg sat

mellem svende

og hængt ud

med mit hvide hår.

Høvdingerne°

holder ikke igen,

håner og spotter

fyrstens skjald.

På mig, synes de,

de kan se

jættemærkerne

efter de otte arme,

som Tor berøvede

Hergrims bane

med hænderne

nord for Hammer.

Mændene griner,

når de ser mig:

mine stygge kinder,

den lange snude,

de ulvegrå lokker,

dinglende lemmer,

den skorpede hals

og min arrede hud.

Da kong Erik og Alrek slog sig til ro derhjemme, tog Starkad på krigstogt med et skib, som kong Erik havde givet ham. Besætningen bestod af nordmænd og danskere. Starkad rejste fra land til land og udkæmpede krige og tvekampe og sejrede altid. Han optræder ikke mere i denne saga.

Kong Alreks liv blev kort. Der skete det, at kong Erik, hans bror, slog ham ihjel med et bidsel, da de var redet ud for at tæmme deres heste. Efter det regerede kong Erik i lang tid alene over Sverige, som det også fortælles senere i forbindelse med hans og Rolf Gøtrekssøns forhold.⁵

KAPITEL 8

Der udspilles nu to historier. Fortællingen tages først op der, hvor vi tidligere forlod den, nemlig hvor kong Gøtrek regerede over Götaland og var blevet en mægtig høvding og den største kriger. Kongen syntes, at der manglede noget vigtigt for ham i hans kongedømme, han var nemlig ugift, så han ville finde sig en kone.

Der var en konge, der hed Harald, som regerede over Vendland. Han var klog, men ikke en stor kriger. Han havde en dronning og en smuk og dannet datter, som hed Alfhild. Kong Gøtrek forbereder en rejse til Vendland, hvor han frier til kong Haralds datter. Han fik et positivt svar på sin anmodning, og uanset om der blev talt om sagen i kortere eller længere tid, endte det med, at kong Gøtrek fik pigen. Han bringer hende med sig hjem til Götaland og fejrer sit bryllup med hende. De havde ikke været sammen længe, før Alfhild fødte en smuk pige. Hun blev navngivet og kaldt Helga. Hun var tidligt moden. Hun voksede op hos sin far, og hun blev anset for at være det bedste parti i Götaland.

Kong Gøtrek havde mange særdeles dygtige mænd hos sig. Der var en mand, der hed Roskel, som var venner med Gøtrek. Han var en vældig viking. Han var engang inviteret hjem til kong Gøtrek, og da han skulle derfra, gav kong Gøtrek ham hæderfulde gaver. Han gav Roskel en fin hesteflok: en grå hingst og fire hopper. Hopperne var alle silkegule og utroligt smukke. Roskel takkede kongen for gaverne, og de skiltes som de bedste venner.

Kong Gøtrek regerer nu over sit rige i mange år og forholder sig i ro, indtil dronningen bliver syg. Dronningens sygdom varer ved, til hun bliver båret død ud. Det var en stor sorg for kong Gøtrek. Kongen fik opført en høj efter dronningen. Hendes død gik ham så meget på, at han ikke tog sig af landets regering. Han sad på højen dag ud og dag ind, og derfra trænede han sin falk. På den måde underholdt han sig og fordrev tiden.

KAPITEL 9

Nu skal der fortælles om Nere jarl, der regerede i Oppland, som det blev fortalt tidligere. Da han hører nyheden om drabet på sin far, kong Vikar, holder han møde med sin bror, kong Harald. Ved mødet drøfter de, hvordan arven skal fordeles imellem dem. De bliver enige om, at Harald skal overtage og være konge over alle de riger, som kong Vikar havde rådet over, for han var den ældste af dem. Nere jarl skal beholde Oppland, men får desuden Telemark, som hans bror, kong Harald, tidligere havde regeret over. Brødrene skiltes i god enighed.

Nere jarl var så klog, at ingen kunne måle sig med ham. Alting blev, som han foreslog, ligegyldigt hvad det drejede sig om. Han ville aldrig modtage gaver, for han var så nærig, at han ikke kunne få sig selv til at give noget til gengæld.

Det fortælles, at bonden Renne, som der blev fortalt om før, en dag kom gående inde i ildskålen. Han snublede over sin søn, Rævs, ben og sagde til ham: „Det er en skændsel at have en søn som dig, for du kommer kun til at være til skade og besvær. Nu skal du skrubbe af herfra, og jeg vil ikke se dig igen, så længe du opfører dig som en tåbe.“

Ræv svarede: „Når du smider mig ud hjemmefra, er det kun passende, at jeg tager det med, som du holder mest af, og som du vil synes, er det værste at miste.“

Renne sagde: „Der findes ikke den ting, jeg ejer, som jeg ikke gladeligt vil give for aldrig at se dig igen, for du er en skamplet på din slægt.“

Så holdt de op med at tale sammen.

Kort tid efter, en dag hvor vejret er godt, rejser Ræv sig op og gør sig klar til at tage af sted. Han tager den gode okse og genner den ned til kysten. Han skubber et skib ud på vandet, for han vil ind til fastlandet. Han er ligeglad med, om oksen bliver lidt våd. Så sætter han sig ved årerne, tøjrer oksen til skibet, og sådan ror han ind til land. Han har en kort kappe og ankellange bukser på. Da han kommer i land, trækker han oksen efter sig. Først tager han østpå langs Jæren, og derfra følger han vejen til Oppland. Han standser ikke på sin rejse, før han kommer til en gård, som Nere jarl råder over.

Jarlens hirdmænd fortalte Nere, at Ræv, Rennes-fjolset, var kommet, og at han trak den gode okse efter sig. Jarlen sagde, at de ikke skulle holde ham for nar.

Da Ræv kom hen til døren ind til den hal, hvor jarlen plejede at sidde, bad han dørvogteren kalde jarlen ud for at tale med sig.

De svarede: „Du opfører dig da også tåbeligt uafbrudt! Jarlen plejer altså ikke at komme løbende for at tale med sådan en landsbydreng.“

Ræv sagde: „Bring ham nu mine ord, så må han selv afgøre, hvad han vil svare.“

Så gik de ind til jarlen og sagde, at den dumme Ræv bad ham komme ud.

Jarlen sagde: „I kan sige, at jeg gerne vil møde Ræv. Ingen kan vide, hvor lykken kommer fra.“

Jarlen gik ud, og Ræv hilste høfligt på ham.

Jarlen sagde: „Hvorfor er du kommet her?“

Ræv svarede: „Min far har smidt mig ud hjemmefra. Her er der en okse, som jeg ejer, og den vil jeg give dig.“

Jarlen svarede: „Har du ikke hørt, at jeg ikke tager imod nogen gaver, fordi jeg ikke vil give nogen til gengæld?“

Ræv svarede: „Jeg har godt hørt, at du er nærig, og at man ikke kan regne med at få en gengave, selvom man giver dig noget. Men jeg ønsker alligevel, at du tager imod denne kostbarhed. Det kan være, at jeg kan få gavn af dine ord, selvom jeg ikke får løn i kroner og ører.“

Jarlen sagde: „Når du siger det på den måde, vil jeg gerne tage imod oksen. Kom indenfor og bliv her natten over i første omgang.“

Ræv gav slip på oksen og gik ind.

Jarlen bad om tøj til Ræv, så han ikke behøvede at skamme sig. Ræv vaskede sig så og lignede nu den største hædersmand. Her opholdt han sig et stykke tid.

Hele jarlens hal var så tæt behængt med skjolde, at det ene skjold begyndte, hvor det andet slap. Jarlen tog et skjold, der var indlagt med guld overalt, og det forærede han Ræv. Men da jarlen satte sig for at drikke om morgenen, kiggede han på hullet, hvor skjoldet havde hængt.

Så kvad han et vers:

Det skinnede sandt nok mere,

skjoldet, som det hang på væggen.

Det fylder mig med kummer,

når jeg kigger derhen.

Hullet er overvældende.

Snart er jeg helt forgældet,

hvis knægtene fjerner skjolde

som gaver uden konsekvenser.

Jarlen fik vendt sit højsæde om, så meget gik det ham på, at skjoldet var væk.

Da Ræv opdagede det, gik han frem for jarlen. Han holdt skjoldet i sin hånd, og han sagde: „Herre, bliv nu glad, for her er skjoldet, som du gav mig. Nu vil jeg give dig det, for jeg har alligevel ingen gavn af det, når jeg ikke har flere våben.“

Jarlen sagde: „Vær velsignet for din gave, for det er en stor pryd for min hal, at skjoldet hænger, hvor det hang før. Men her er en anden kostbarhed, som jeg vil give dig, og som du måske kan få gavn af, hvis du følger mine råd.“ Jarlen rakte ham en slibesten. „Men det kan godt være, at du ikke synes, den gave er så meget værd.“

Ræv sagde: „Jeg ved ikke lige, hvad jeg skal bruge den til.“

Jarlen sagde: „Det forholder sig sådan, at jeg ikke vil have en mand på kost, der bare sidder uden at bestille noget. Jeg vil derfor sende dig af sted til kong Gøtrek, og så kan du give ham den slibesten.“

Ræv sagde: „Jeg er ikke vant til at rejse frem og tilbage mellem fornemme folk, og jeg ved heller ikke, hvad kongen skal med den slibesten.“

Jarlen sagde: „Folk ville nok ikke tale om min klogskab, hvis jeg ikke var i stand til at se længere frem end dig. Dine evner bliver ikke udfordret ved at møde den konge, for du skal ikke engang tale med ham. Jeg har hørt, at kongen for det meste opholder sig på dronningens høj, og at han træner sin falk derfra. Sidst på dagen er falken som regel træt. Så stikker kongen hånden ned ved stolen for at finde noget, han kan kaste på den. Hvis det nu går sådan, at kongen ikke finder noget at kaste på falken, så skal du stikke slibestenen i hånden på ham og så tage imod det, han måske rækker dig til gengæld. Bagefter skal du komme tilbage til mig.“

Ræv rejste af sted efter jarlens anvisning og kom til højen, hvor kongen sad. Det gik, som Nere jarl havde forudsagt, at kongen kastede alt, hvad han fik i hænderne, på falken. Ræv satte sig bag kongens stol. Han venter og ser, hvad der sker. Kongen rækker hånden bagud. Ræv stikker slibestenen i hånden på ham, og kongen kaster den straks på falkens ryg, og den flyver op, i det øjeblik slibestenen rammer den. Så syntes kongen, at han havde vundet over falken og ønskede ikke, at den, der havde hjulpet ham, skulle gå glip af sin belønning, så han rakte hånden bagud med en guldring uden at se på Ræv imens. Ræv tog imod ringen og rejste tilbage til jarlen.

Jarlen spurgte, hvordan det var gået.

Ræv fortalte ham det og viste ham guldringen.

Jarlen sagde: „Det er en stor kostbarhed. Man får ikke mere ud af at sidde stille end ved at skaffe sådan nogle.“

Ræv blev der om vinteren.

Da det blev forår, spurgte jarlen: „Hvad har du tænkt dig at lave nu?“

Ræv sagde: „Mon ikke det kan lade sig gøre at sælge ringen for kontanter?“

Jarlen sagde: „Så vil jeg gerne blande mig igen. Der er en konge, der hedder Ella, han regerer over England. Du skal ham give ringen, for det kommer du ikke til at miste nogen værdi ved. Kom så tilbage til mig til efteråret. Jeg vil hverken spare på mad eller råd til dig, selvom du ikke får anden løn end det for oksen.“

Ræv svarede: „Jeg ville bare ønske, at du ikke nævnte det.“

Så rejste han til England og gik frem for kong Ella og hilste høfligt på ham. Ræv havde nu godt udstyr, både hvad angik våben og tøj.

Kongen spurgte, hvem denne mand var.

Han svarede: „Jeg hedder Ræv, og jeg ønsker, at I tager imod denne guldring“, og så lagde han ringen på bordet foran kongen.

Kongen kiggede på den og sagde: „Det er en vældig kostbarhed. Sig mig, hvem gav dig den?“

Ræv svarede: „Kong Gøtrek gav mig ringen.“

Kongen sagde: „Hvad gav du ham?“

Ræv svarede: „En lille slibesten.“

Kongen sagde: „Kong Gøtrek er virkelig gavmild, når han gengælder grus med guld. Jeg vil gerne tage imod ringen og tilbyde dig at være her.“

Ræv sagde: „I skal have tak for Jeres tilbud, Herre. Men jeg vil gerne tilbage til min fosterfar, Nere jarl.“

Kongen sagde: „Du må nu blive her et stykke tid.“

Kongen fik udrustet et skib. En dag bad han Ræv komme med.

Kongen sagde: „Her er et skib, som jeg vil give dig med al den last, som du har brug for, og med så mange mænd, du har behov for. Jeg ønsker ikke, at du skal være passager hos andre længere, men at du kan tage hen, lige hvor du vil. Men det er stadig kun en lille ting i forhold til, hvordan kong Gøtrek lønnede dig for slibestenen.“

Ræv sagde: „Du lønner gaven som en sand stormand.“

Så ladede Ræv skibet med en rigelig last og takkede kongen med mange smukke ord.

Kongen sagde: „Her er to hunde, som jeg vil give dig.“

De var bittesmå og smukke, og Ræv havde aldrig set sådan nogen før. De havde snore af guld, og der var spændt et guldbånd om halsen på dem begge to, og der hang syv små ringe på en snor imellem dem. Ingen mente, de nogensinde havde set en sådan kostbarhed og af den type.

Så tog Ræv af sted og ankom til Nere jarls rige. Jarlen gik Ræv i møde og bød ham velkommen, „og kom hjem til mig med alle dine mænd.“

Ræv sagde: „Nu har jeg penge nok til at betale for os.“

Jarlen sagde: „Det er godt, men du skal ikke sætte penge til her. Du skal frit spise maden ved vores bord, og det er virkelig ikke en stor løn for den okse.“

Ræv sagde: „Jeg synes heller ikke, der er andet galt ved det, end at du nævner det.“

Nu er Ræv hos jarlen vinteren over, og han bliver meget populær og har et stort følge.

Da det blev forår, spurgte jarlen Ræv: „Hvad skal der ske nu?“

Ræv sagde: „Nu mangler jeg ikke penge, så mon ikke det kan lade sig gøre at tage på vikingetogt eller handelsrejse?“

Jarlen sagde: „Det kan det, men så vil jeg blande mig endnu en gang. Nu skal du tage sydpå til Danmark og opsøge kong Rolf Krake og give ham hundene, for de hører ikke hjemme hos en mindre fornem konge. Du kommer heller ikke til at tabe noget på det denne gang, hvis han tager imod dem.“

Ræv sagde: „Du bestemmer, men jeg mangler altså ikke penge nu.“

KAPITEL 10

Nu gør Ræv sig klar og sejler af sted til Danmark. Han opsøger kong Rolf, går frem for ham og hilser på ham.

Kongen spørger ham, hvem han er.

Han siger, at han hedder Ræv.

Kongen spurgte: „Er det dig, der bliver kaldt Gave-Ræv?“

Han svarede: „Jeg har modtaget gaver fra nogle mænd, og jeg har rigtignok andre gange også givet nogle.“ Ræv fortsatte: „Jeg vil gerne give Jer disse små hunde, Herre, med hele deres udstyr.“

Kongen betragtede hundene og sagde: „Sådan nogle er en stor kostbarhed. Hvem gav dig dem?“

Ræv svarede: „Kong Ella.“

Kong Rolf sagde: „Hvad gav du ham?“

Ræv svarede: „En guldring.“

„Hvem havde givet dig den?“

Ræv svarede: „Kong Gøtrek.“

„Men hvad gav du ham?“

Ræv svarede: „En slibesten.“

Kong Rolf sagde: „Kong Gøtrek er virkelig gavmild, når han gengælder grus med guld. Jeg vil gerne tage imod hundene, og du skal få ophold hos os.“

Ræv svarede: „Jeg skal tilbage til min fosterfar, Nere jarl, igen til efteråret.“

Kong Rolf svarede: „Så må det være sådan.“

Nu opholdt Ræv sig hos kongen i et stykke tid.

Om efteråret gør Ræv sit skib klar.

Så sagde kongen: „Jeg har overvejet, hvordan jeg kan gengælde din gave. Du skal modtage et skib af mig, ligesom du fik af englændernes konge. Det skal have den bedste last og besætning.“

Ræv sagde: „Tusind tak for denne storslåede gave,“ og så gjorde han sig klar til at tage af sted.

Kong Rolf sagde: „Her er der to kostbarheder, Ræv, som jeg også vil give dig. Det er en hjelm og en brynje.“

Ræv tager imod kostbarhederne. De var begge lavet af det røde guld.

Ræv og kong Rolf skilles meget kærligt, og så opsøger Ræv Nere jarl. Han styrer nu to skibe.

Jarlen tog godt imod ham og sagde, at hans rigdomme igen var vokset en hel del.

„I skal alle sammen være hos mig vinteren over, men det er alligevel en sølle løn for oksen. Det er kun passende, hvis jeg ikke sparer på mine råd, der kan gavne dig.“

Ræv svarede: „Jeg nyder på alle måder godt af dine tiltag.“

Ræv var der vinteren over. Han fik en god opvartning og blev berømt.

KAPITEL 11

Om foråret spurgte jarlen Ræv: „Hvad skal der ske nu til sommer?“

Ræv svarede: „Det skal I afgøre, Herre. Men jeg mangler altså ikke penge.“

Jarlen sagde: „Det tror jeg, er sandt. Men der er alligevel en rejse, som jeg vil foreslå dig. Der er en konge, der hedder Olav. Han er på krigstogt, og han har firs skibe. Han er ude på havet både om vinteren og i den varme sommer. Han er den berømteste krigskonge. Ham skal du forære hjelmen og brynjen. Hvis han vil tage imod dem, så tror jeg, at han vil tilbyde dig at vælge din belønning selv, og så skal du vælge at få kommando over hans tropper i en halv måned og tage hen, hvor du har lyst. Der er dog en mand hos kongen, som hedder Rævnæv, og han er den værste slyngel. Han er kongens rådgiver. Jeg kan ikke helt forudse, hvad der er stærkest, din lykke eller hans hekseri, men du skal tage chancen, lige meget hvad der sker. Bagefter skal du tage herhen med alle tropperne, og så kan det være, at jeg endelig kan få lønnet dig for den gode okse.“

Ræv sagde: „Jeg synes, du nævner den for tit.“

Så skilles de.

Ræv tog så af sted for at opsøge kong Olav og fandt ham der, hvor han lå med med sin flåde. Ræv lægger straks til ved kongeskibet, går om bord på skibet og hilser på kongen.

Kong Olav spurgte, hvem han var.

Ræv sagde sit navn.

Kongen spurgte: „Er det dig, der bliver kaldt Gave-Ræv?“

Han svarede: „Det er da sket, at nogle fornemme mænd har foræret mig noget, og jeg har da også altid selv givet dem noget. Men her er der to kostbarheder, som jeg gerne vil give Jer. Det er en hjelm og en brynje, og de passer fuldstændigt til Jer.“

Kongen sagde: „Hvem gav dig de kostbarheder? Jeg har aldrig set noget lignende, ja, jeg har ikke engang hørt rygter om sådan noget, og jeg har virkelig været vidt omkring.“

Ræv svarede: „Kong Rolf Krake gav mig kostbarhederne.“

Kongen sagde: „Hvad gav du så ham?“

Ræv sagde: „To hunde med guldbånd, som englændernes konge, Ella, havde givet mig.“

„Men hvad gav du kong Ella?“ sagde kong Olav.

„En guldring, som kong Gøtrek havde givet mig som løn for en slibesten.“

Kong Olav sagde: „De er virkelig gavmilde, de konger, men kong Gøtreks gavmildhed overgår alligevel alle de andres. Skal jeg tage imod de kostbarheder, Rævnæv?“

Rævnæv svarede: „Jeg synes, det er en dårlig idé at tage imod dem, hvis du ikke ved, hvordan du skal gengælde dem,“ og i samme øjeblik greb han kostbarhederne og kastede sig over bord med dem.

Ræv indser med det samme, at det vil være et hårdt slag for ham, hvis han mister begge kostbarheder, så han springer efter ham, og de kæmper hårdt. Det ender med, at Ræv får fat på brynjen, mens Rævnæv har hjelmen og fortsætter ned mod bunden, hvor han forvandler sig til en trold. Ræv kommer derimod helt udmattet op.

Da blev dette kvædet:

Jeg synes, Rævnævs

råd forekom

noget værre,

end Nere sagde.

Gøtrek kastede ikke

kostbarhed i havet,

men gav

guldring til Ræv.

Kong Olav sagde: „Du er en særdeles prægtig mand.“

Så sagde Ræv: „Nu ønsker jeg, at du tager imod den kostbarhed, som er tilbage.“

Kong Olav sagde: „Jeg vil bestemt tage imod den, og jeg vil ikke være mindre taknemmelig for den, end jeg var blevet for dem begge to. Det var en fejlvurdering, at jeg ikke tog imod dem begge i første omgang. Men det skal man ikke undre sig over, for jeg fulgte en ond mands råd. Vælg nu selv din belønning!“

Ræv svarede: „Jeg vil gerne have kommandoen over dine skibe og tropper i en halv måned og tage hen, hvor jeg vil.“

Kongen sagde: „Det er et mærkeligt valg, men skibene står til din rådighed.“

Så satte de kursen mod Götaland for at opsøge Nere jarl. De ankom sent på dagen. Ræv sender i al hemmelighed bud til Nere jarl om, at han vil møde ham. Jarlen opsøger Ræv, og Ræv fortæller ham alt om sin rejse.

„Nu skal det en gang for alle afgøres, om du er en lykkens mand, fostersøn,“ sagde jarlen, „for nu ønsker jeg, at kong Gøtrek bliver din svigerfar, og at du gifter dig med hans datter.“

Ræv sagde, at det måtte Nere alene afgøre.

Jarlen sagde: „Næste gang vi mødes, må du ikke se overrasket ud, ligegyldigt hvad jeg siger, og du må ikke modsætte dig, hvad jeg har arrangeret for dig.“

Så red jarlen af sted, og han standsede ikke på rejsen, før han nåede frem til kong Gøtrek. Jarlen ankom ved midnatstid og fortalte Gøtrek, at der var kommet en uovervindelig hær til hans rige: „Og mændene har tænkt sig at slå dig ihjel og erobre riget.“

Kongen spørger: „Hvem styrer hæren?“

Jarlen svarede: „Den mand, jeg sidst af alle havde troet ikke ville følge mine råd: Det er Ræv, min fostersøn.“

Kongen sagde: „Du har nok stadig meget at skulle have sagt over ham. Mon det alligevel ikke er klogest at samle en hær til forsvar?“

Jarlen sagde: „Hvis I ikke indgår forlig med dem, tror jeg helt sikkert, de vil indlede en voldsom krig, før du overhovedet kan nå at samle tropper. Jeg vil helst opsøge dem med ærefulde tilbud og finde ud af, om I kan nå frem til et forlig, for jeg tror, at det kommer til at gå ud over mit rige først, for de er nemlig lige i nærheden af det.“

Kongen svarede: „Vi har længe fulgt dine råd.“

„Jeg vil gerne have,“ sagde jarlen, „at du lytter til min og Rævs samtale, Konge.“

Kongen sagde, at det måtte han afgøre.

Så tog de af sted med nogle mænd, og de standsede ikke, før de var i nærheden af skibene. Kongen så, at de havde enorme tropper, og han tænkte, at det ville blive svært at holde stand mod dem.

Jarlen råbte nu inde fra land til mændene på skibene: „Sig mig, har min fostersøn kommandoen over denne hær?“

„Det har han rigtignok,“ sagde Ræv.

„Jeg havde ikke regnet med, kære fostersøn, at du ville hærge i mit rige eller for den sags skyld i kong Gøtreks. Kan der ikke findes en udvej, så der kan blive fred? Jeg vil gøre alt, hvad jeg kan, for at du nyder større ære end før, og jeg tror også, at kongen for sin del vil gøre det. Jeg ønsker, at du tager imod en hædersbevisning fra kongen og så til gengæld lader hans rige være i fred. Men jeg er også godt klar over, at du kan finde på at stille store krav, hvad der ikke er så mærkeligt, i betragtning af at din morfar var en magtfuld jarl, og din far en tapper helt.“

Ræv svarede: „Jeg vil gerne tage imod gode tilbud, hvis de tilbydes.“

„Jeg ved,“ siger jarlen, „at man ikke kan købe dig med småting. Jeg ved også, hvad du har i tankerne. Du vil garanteret have det rige, som jeg har regeret over som jarl for kong Gøtrek, og desuden ønsker du sikkert også, at kongen giver dig sin datter.“

Ræv svarede: „Det har du regnet rigtigt ud, jarl. Det vil jeg gerne acceptere, hvis kongen går med til det.“

Jarlen sagde til kongen: „Så vidt jeg kan se, er det klogest at indgå dette forlig i stedet for at sætte livet på spil mod de helvedes hunde. Det kan også sagtens være, at de først erobrer riget og så bagefter tager din datter som krigsbytte. Det er desuden på alle måder passende at gifte din datter til en mand, der er efterkommer af en jarl. Jeg vil også selv hjælpe Ræv med mine råd, så kan han styre dit rige. Men det er selvfølgelig dig, der må afgøre, hvad der skal ske i denne sag.“

Kong Gøtrek svarede: „Dine råd har altid gavnet os, jarl, og jeg vil følge dine forslag. Jeg synes også, at den hær er en vældig stor overmagt at skulle kæmpe imod.“

Jarlen sagde: „Så vil jeg foreslå, at du lader Ræv styrke dit rige og ophøjer ham til din rådgiver.“

Dette blev nu vedtaget med eder, og jarlen traf alle afgørelser i forbindelse med deres forlig, og derefter tog kong Gøtrek hjem.

Så sagde Ræv til kong Olav: „Du har hjulpet mig utroligt meget, Olav. Nu må du rejse, lige hvorhen du vil.“

Kong Olav svarede: „Kloge mænd har været på spil her, de har stået bag dig hele tiden.“

Så sejlede han af sted.

Da flåden var væk, sagde kong Gøtrek: „Her blev jeg vist spillet et pus af snedige mænd, men jeg vil ikke bryde mine eder.“

Så sagde Nere jarl til Ræv: „Nu er det kun dine egne mænd, der er tilbage, og du kan se, hvad du har fået ud af min hjælp, og mine råd har da gavnet dig. Mon ikke du har fået løn for oksen nu? Men min gave kan alligevel ikke måle sig med din, for du gav mig alt, hvad du ejede, mens jeg stadig har en masse rigdomme tilbage.

Så forberedte kong Gøtrek en fest, og ved den fest giftede Ræv sig med Helga, kong Gøtreks datter. Ved samme lejlighed udnævnte kong Gøtrek ham til jarl.

Man hyldede i høj grad Ræv for hans dygtighed, men han nedstammede da også fra fornemme folk, og hans far var den største viking og stridskarl. Ræv regerede over jarledømmet, men han blev ikke gammel.

Nere jarl døde tidligt, og der fortælles ikke mere om ham i denne saga. Kong Gøtrek holdt gravøl for ham. På det tidspunkt var kongen begyndt at skrante en del på grund af sin alder. Man roste mest Gøtrek for hans gavmildhed og tapperhed, men man har ikke sagt, at han var særligt klog. Men han var alligevel populær og generøs og havde et særdeles ridderligt udseende.

Og her slutter Gave-Rævs saga.

1 På islandsk er der ordspil mellem navnets andet led og rekstr (omflakken).

2 Dem kan man læse om i Fridtjof den Modiges saga.

3 Måske har en tåget forestilling om Cæsar sneget sig ind her.

4 Skjalf (Skjölf) er et andet navn for gudinden Freja.

5 Der sigtes her til Rolf Gøtrekssøns saga.

OM GØTREKS SAGA

Gautreks saga, som dateres til 1200-tallet, introducerer sig selv som „en munter beretning“. Sagaen, der er løst knyttet til Rolf Gøtrekssøns saga, som handler om Gøtreks søn, foregår i det nuværende Sverige, i Götaland, og i Norge. Forskerne hælder i dag til, at Rolf Gøtrekssøns saga er skrevet som en fortsættelse til Gøtreks saga.

Gøtreks saga består af tre løst forbundne, men mesterligt fortalte episoder. Den første handler om kong Gøte i Götaland, der på en jagt bliver væk fra sine mænd og forvilder sig dybt ind i skoven og hjem til en familie, der sammenstår af den ene særling værre end den anden. De har slået sig ned langt ude, hvor kragerne vender, for at undgå andre mennesker. De er så nærige, at bonden må trække hætten ned over øjnene for ikke at se, når kongen fortærer deres mad, og dagen efter kaster han sig i døden fra en såkaldt ‘slægtstinde’ på grund af det store tab. Herfra kaster også søskendeflokken sig ud, fordi de føler sig ruineret over de mest absurde småting: at en fugl har pillet et enkelt aks af et korn, eller at snegle er krøbet hen over nogle guldbarrer. Under sit korte ophold på stedet gør kongen husets kloge pige, Snilde, gravid, og hun er til sidst den eneste, der er tilbage, sammen med sin og kongens søn Gøtrek, som sagaen har fået navn efter. Den første episode, der slutter, da Snilde og Gøtrek har opsøgt kong Gøte, leverer et illustrativt modbillede til sagaens ideal om gavmildhed. Hovedfiguren i sagaens anden episode er Starkad, hvis historie i øvrigt fortælles langt mere udførligt i Saxo Grammaticus’ Danmarkshistorie. Starkad, som i dansk digtning ofte kaldes Stærkodder, nedstammer fra jætter og er i sin ungdom en klassisk kulbider; han ligger luddoven og flyder ved køkkenildens varme hos sin fosterfar, Hestehårsgrane, indtil hans fosterbror bogstaveligt talt hiver ham op og tager ham med derfra. Samme Hestehårsgrane viser sig at være Odin, der i en natlig scene tildeler Starkad en række talenter og fordele, som imidlertid prompte modsvares med tilsvarende begrænsninger og ulemper af Tor. Odins gave skal gengældes, og som tak må Starkad udføre en skinofring af sin egen ven og fosterbror, kong Vikar. Starkad binder en løkke af kalvetarm om halsen på kongen og fæster den til en blød gren. Men i samme øjeblik han puffer til kongen med en stængel, forvandler stænglen sig til et spyd, kalvetarmen til et stærkt reb, grenen bliver stærk og svinger op, hvormed kongen dør. Plaget af skyldfølelse over sin ugerning forvises Starkad fra Norge. Sagaens tredje episode, der handler om bondesønnen Gave-Ræv, er en eksempelberetning om gavmildhed og gengældelse af gaver. Han får ophold hos Nere jarl, som han giver en kostbar okse. Nere jarl er så nærig, at han ikke kan få sig til at gengælde gaven (selvom han prøver), men rådgiver i stedet Gave-Ræv om, hvordan han kan tage fra den ene konge til den anden med gaver, så han til sidst ender som en rig mand, der ved hjælp af en snedig intrige, som Nere også udtænker, bliver gift med Gøtreks datter. Sagaen slutter på den måde en ring ved igen at inddrage Gøtrek, Gøtes søn, som blev undfanget i begyndelsen af sagaen. Den person, som sagaen er opkaldt efter, er strengt taget i både sagaens begyndelse og slutning kun biperson. Sagaens tre episoder er måske på overfladen løst forbundne, men de er tematisk nært beslægtede, idet de på forskellig måde gennemspiller nært beslægtede motiver: nærighed, gavmildhed og ikke mindst den obligatoriske gengældelse af gaver. Samtidig viser sagaens første og sidste del også, hvordan passivitet og isolation fører til undergang, mens ekstrovert foretagsomhed fører den kække frem i verden.

Gøtreks saga var, sammen med Rolf Gøtrekssøns saga, den første saga, der blev udgivet på originalsproget. Udgaven blev foretaget af den svenske rigsantikvar Olof Verelius (1618-1682), og den udkom med svensk oversættelse i Uppsala i 1664. I 1600-tallet læste man sagaen som en troværdig historisk beretning. Det gjaldt også den humoristiske og nærmest parodiske beretning om særlingenes frivillige selvmord fra slægtstinden, eller „ättstupan“, som Verelius kaldte den i sin svenske oversættelse. Her kaster de sig i døden for at komme glade og muntre til Odin i Valhal. I kølvandet på Verelius’ udgave, som fik stor udbredelse, begav ivrige historieinteresserede sig ud for at identificere „ættestuper“ i det svenske landskab, og de mente ganske rigtigt at kunne finde en række klipper, der svarede til beskrivelsen i sagaen, og som dermed måtte have været brugt som en slags suicidal genvej til Valhal. Man navngav stederne i overensstemmelse med den nye viden, og i 1800-tallet myldrede det svenske landskab med slægtstinder, ligesom lokale traditioner nu kunne fortælle om skikken hele vejen fra Hälsingland til Skåne. Så sent som i anden halvdel af 1900-tallet har forskere anset historien om slægtsklippen som et autentisk belæg for en gammel svensk skik. Men ‘beviserne’, som man tidligere mente at kunne finde for den bizarre skik, er højst sandsynligt alle baseret på sagaen.

Gøtreks saga er overleveret i to redaktioner. Den korte redaktion, der på mange måder minder om et folkeeventyr, er ældst. Denne version indeholder kun episoden om Gøte hos særlingene i skoven og den afsluttende episode om Gave-Ræv og Nere jarl. Kun den lange redaktion, som er yngst, indeholder – eller tilføjer – fortællingen eller totten om Starkad. Fortællingen om Starkad, som er et prosimetrum, baseret på et episk eddadigt, Vikarsbalken, menes at være skrevet i Island i 1200- eller 1300-tallet. Digtet Vikarsbalken, hvori sagnhelten Starkad i første person beretter om sit eget livsløb, menes at være noget ældre end prosaen – selvom ingen i dag tror, at det er digtet af Starkad. Det ældste fragment af sagaen, et enkelt blad fra begyndelsen af sagaen, dateres til ca. 1400 (AM 567 XIV α 4to). Samme fragment indeholder i øvrigt også fire blade med tekst fra Rolf Gøtrekssøns saga. Det ældste håndskrift, der indeholder den lange redaktion, er AM 152 fol. fra ca. 1500-1525, som dog har forkortet teksten flere steder. Dette er ikke tilfældet i AM 590 b, c 4to (fra 1600-tallet), der her følges efter Wilhelm Ranischs udgave (Die Gautrekssaga in zwei Fassungen, 1900).

Saxo har kendt en historie, der minder om den ældste redaktion af sagaen (uden totten om Starkad). I 8. bog af sin Danmarkshistorie fortæller han om to islændinge, Ræv og Bjørn (Refo og Bero), der besøger kong Gøte (Goto) af Norge. Ræv får en guldring af kongen, men vædder med en mand ved hirden, der hedder Ulf, om, at Gøtrek (Gotricus) er en større gavegiver end Gøte. Ræv begiver sig derfor til Gøtrek, som rundhåndet giver ham to guldringe. Ræv har dermed vundet væddemålet, men Ulf nægter at betale det, de har væddet om, så Ræv slår ham ihjel. Ræv bortfører derpå Gøtes datter, som han forærer til kong Gøtrek. Ræv kommer i Gøtreks tjeneste, men bliver snigmyrdet i Sverige. Historien menes at gå tilbage til en orientalsk dyrefabel (jf. navnene Ræv, Bjørn og Ulv), der kan være kommet til Skandinavien i 1100-tallet. Sagaens eskalerende gavegivning finder man ikke hos Saxo, men den ser man også i Totten om Ødun den Vestfjordske, hvor den danske kong Svend giver den ene gave større end den anden som tak for en isbjørn, som den fattige unge islænding Ødun med møje og besvær har foræret ham.

Saxo udfolder Starkads levned i langt højere grad, end det er tilfældet i sagaen (6.-8. bog). Han er – både i sagaen og hos Saxo – en mand af den gamle verden, der lydig, men sorgfuld bøjer nakken for den hedenske skæbne, som guderne pålægger ham. Hos Saxo foragter han nymodens skikke fra Syden ved hirden, ligesom han ikke kan udholde den kvindagtige Frej-kult i Uppsala. Forskelligt fra sagaen fortæller Saxo, at Odin udstyrer Starkad med tapperhed, talent for skjaldedigtning og tre menneskeliv, så han kan begå en skændselsgerning i hver af dem. Tor nævnes ikke. Efterfølgende opsøger Starkad kong Vikar, som Odin ønsker død, og han foregiver at udføre et skinoffer af kongen for at få vind, men binder knuden på løkken stramt og slår kongen ihjel med sit sværd. Men Saxo kendte også den anden version, for han skriver: „Jeg mener nemlig ikke der er grund til at gengive den version af historien der beretter at de bløde vidjer pludselig stivnede i deres greb og strammede som en strikke af stål“ (Saxo Grammaticus: Danmarkshistorien, 2005, Peter Zeebergs oversættelse, 6.5.7).

Til trods for sine åbenlyse kvaliteter og måske på grund af sin store betydning i Sverige fra 1600-tallet og frem har Gøtreks saga aldrig tidligere været oversat til dansk. Den er en af de oldtidssagaer, der er oversat til flest sprog, ni forskellige: tjekkisk, italiensk, fransk, tysk, spansk, svensk, norsk, engelsk og latin.

A.L.

OLDTIDSSAGAERNE BIND 3

© Gyldendal og Annette Lassen 2017
© Træsnit og tegninger: Peter Brandes

Oversat fra islandsk af Annette Lassen

Alle illustrationer er udført af Peter Brandes til bogen
Layout og omslag i samarbejde med Narayana Press,
som tillige har reproduceret billederne

Filologisk rådgivning: Aðalheiður Guðmundsdóttir og Gottskálk Jensson
Skønlitterær rådgivning: Merete Pryds Helle

E-bogsproduktion hos Narayana Press, Gylling

ISBN: 978-87-02-23169-4

Følgende fonde takkes, fordi de har gjort det muligt at udgive OLDTIDSSAGAERNE BIND 1-8:

Augustinus Fonden
Velux Fonden
Uddannelses- og Forskningsministeriets Udlodningsmidler
Statens Kunstfond