Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2018

Om Tarantula

I årevis har den været udsolgt, men nu er den på vej på dansk igen: Bob Dylans eneste skønlitterære bog, den poetiske, kritiske og humoristiske prosabog Tarantula, der blev skrevet i 1966. I nogenlunde samme periode udkommer pladerne "Bringing It All Back Home", "Highway 61 Revisited" og "Blonde On Blonde" med vilde, intense og bevægende tekster om det splittede og sprængte moderne menneskeliv. Med disse - nogle af Dylans bedste - sange in mente er Tarantula uomgængelig læsning for alle med interesse i hans kreative proces.

Udgivelsen blev udskudt gentagne gange, og i adskillige år cirkulerede Tarantula kun som stencilerede piratudgaver, indtil Dylan besluttede at udgive den i efteråret 1971. Med et sprog, der minder om poesi, fanger Tarantula tonen i tidsånden i den turbulente periode, den er blevet til i. Med sine 47 sprælske og burleske tekster tager Tarantula, udgivet første gang på dansk i 1972, i en stærkstrøm af ord og med et forunderligt billedsprog garneret med sort humor næsten alle aspekter af menneskelivet under kærlig handling: angst og kærlighed, vold og ømhed, melankoli og had, meningsløshed og håb, så det rykker og rusker i bogen karakterer -med bluessangerinden Aretha som ledestjerne.

Bob Dylan

Tarantula

På dansk ved
Jean Phillip Thierry

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Tarantula (Gratis uddrag)

er oversat fra amerikansk af Jean Phillip Thierry efter Tarantula

Copyright © 1966, Bob Dylan

Copyright renewed © 1994, Bob Dylan

All rights reserved

Udgivet første gang på dansk af L&R, 1972

Ny revideret udgave

Forside: Mark Airs med foto fra GettyImages

1. e-bogsudgave 2018

ISBN 978-87-02-23660-6

© Bob Dylan & Gyldendal 2018

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

Forord

Sære syner og dybe drømme

1965 og 1966 var meget travle år i Bob Dylans lange karriere. Han arbejdede på album, der blev højdepunkter i hans produktion: Bringing It All Back Home, 1965, Highway 61 Revisited, 1965, og Blonde on Blonde, 1966. Samtidig begyndte han at skrive på en bog, som han ikke umiddelbart fik gjort færdig, selv om han havde kontrakt med et forlag om udgivelsen. Først i 1971 udkom bogen under titlen Tarantula. På fotos fra den lange turné fra 1965 til 1966 virkede Dylan koncentreret, genial og alvorlig. Da han kom til København i maj 1966, så han meget tynd, nærmest mager og dødeligt træt ud, men hans koncert i K.B. Hallen begejstrede publikum og anmeldere. Musikeren Niels Skousen fortalte om koncerten, at han fik en oplevelse af, at sangen og den elektriske guitar havde genfødt fortællingen og genoplivet ordet – Dylans sceneoptræden forbandt sig således med ordets kunst, som han også arbejdede med i Tarantula. Men Dylan valgte at lægge Tarantula på hylden i flere år. En dramatisk motorcykelulykke i juli 1966 befordrede ikke arbejdet med bogen. Nogle Dylan-kendere mener, at Dylan regulært blev træt af manuskriptet og nærmest opgav det. Men det forhold, at han faktisk havde en kontrakt med en forlægger, og at der begyndte at cirkulere piratkopier af det ufærdige manuskript, foranledigede, at han gjorde bogen færdig.

Tarantula blev ikke nogen succes. Den amerikanske kritik var ikke begejstret – den er ikke tilstrækkelig interessant, bemærkede en af anmelderne. Og for mange forfattere, der siden har skrevet om Dylan og hans værk, har bogen været en brandvarm grød, som man helst er gået udenom for i stedet at koncentrere sig om hans sange og deres mange digteriske kvaliteter. Kritikkens undvigelse af bogen er ikke overraskende; den er svær at læse, for ikke at sige nærmest umulig at finde en vej igennem, og den er kunstnerisk ganske forskellig fra Dylans elskede sangskat. Tarantula har ingen genrebetegnelse, men den er blevet kaldt både en roman og en samling af digte. Genrebetegnelsen er imidlertid det mindste problem, som læseren konfrontres med, og man bliver faktisk hurtigt ligeglad med, om bogen skal kaldes en roman eller en samling digte. Det hjælper ikke læseren at lede efter hverken et romanplot eller et lyrisk billedsprog.

I stedet bør man opholde sig ved selve titlen, Tarantula, som er betegnelsen for en familie af behårede edderkopper, langbenede dyr af den slags, der kan fremkalde araknofobi, angst for edderkopper. Den edderkop, der først fik navnet, stammer fra Middelhavsområdet, og det blev sagt om den, at man, for at slippe for virkningen af dens giftige bid, skulle danse til sveden sprang. Heraf navnet på den hurtige, hvirvlende dans, tarantellen, som ofte danses med brug af en tamburin. Læsningen af Tarantula kan sammenlignes med en sådan dans – ord og sætninger begynder simpelthen at hvirvle forbi læseren, når man søger at finde en sammenhæng, en mening eller et fortællende forløb. Man forsøger at læse hurtigt for at komme frem til noget forbindende og sammenhængende, men det går ikke. Man kastes tilbage i et mylder af ord! Man mærker, at teksten er forfattet af en mand, der på spørgsmålet om, hvorvidt han var digter eller musiker, erklærede, at han var en »songand-dance man«.

Men en edderkop spinder også smukke og mærkelige spindelvæv, der fanger de små byttedyr, som edderkoppen æder. Spindet er tyndt og næsten usynligt, men det er klæbrigt og farligt. Teksten er et sådan spind af ord og sætninger. Når man ser et edderkoppespind, kan man opdage den fine symmetri og selve mønstret i spindet. Under læsningen af Tarantula får man en fornemmelse af, at der er et mønster, men man kan ikke se det, detaljerne er alt for mange. Som en flue der ikke overskuer det spind, den fanges i, kan vi som læsere ikke få øje på mønstret, vi følger med øjnene under læsningen. Vi mærker, at mønstret kunne være der, men vi kan ikke få fat i det.

Men hvad er det så for en bog? Og hvad stiller læseren op med den? Tarantula består af 47 tekster, hvori der optræder hundredvis af personer. Nogle af dem møder vi flere gange, andre dropper ud af linjerne og kommer ikke igen. Nogle af dem er tydeligvis fiktive personer som kæresteparret Ruthy & Zonk, andre bærer navne, vi kender fra virkeligheden som Richard Nixon, Sigmund Freud, Søren Kierkegaard eller Charlie Chaplin, andre er figurer fra kunst, myter og litteratur som prins Hamlet, Ødipus og Medusa, andre igen er udstyret med blandinger af fiktive og faktiske navne som Nucleur Beethoven.

Den mest gennemgående person er Aretha. Da hun omtales i forbindelse med sang og musik, er det nærliggende at opfatte hende som sangerinden Aretha Franklin, der bærer tilnavnet »The Queen of Soul«. Vi møder hende i første linje af Tarantula som en »crystal jukebox dronning af hymner«, og hun bliver en ledestjerne og et trumfkort både for digteren selv og den kreds af desperate og håbefulde kunstnere, der flokkes omkring hende. Aretha bliver et symbol på den levende musik, en slags livets melodi og et kunstnerisk grundstof.

Man bliver meget forvirret af mængden af navne og personer i Tarantula, men man opdager efterhånden, at de grupperer sig i tre: for det første en gruppe af musikere, skuespillere og digtere, for det andet magtens repræsentanter af sagførere, lærere, censorer, kapitalister, regeringsfolk og politikere og for det tredje det jævne folk af servitricer, minearbejdere og skovhuggere. Magtens folk udnytter de jævne mennesker som censoren, der seksuelt misbruger servitricen; magtmenneskene er voldelige, og de er kunstnernes modstandere. Kunstnerne kæmper for det jævne folks frihed, men bliver også truet og misbrugt af deres beundrere. Nucleur Beethoven tigger eksempelvis Aretha om, at hun skal stikke i ham som i en voodoo-dukke, så han kan nå ind til sit selv. Dylan dukker også op som figur i en af de sidste tekster i bogen. Han optræder som afdød, myrdet af en, der blev afvist af Lazarus. Selv om det i Lukas-evangeliet ikke er Lazarus, der afviser den rige mand, men derimod Abraham, må morderen være den rige mand, der lod Lazarus ligge og lide foran sit hus. Men nu er Bob Dylan død, og hans dårligdomme og telefonnumre bliver fordelt mellem tre mænd, hvoraf den ene siges at ligne Jesus. Scenen er fuld af rester af myter, som om kunstnerfiguren »Bob Dylan« eller »Boy Dylan«, som han også kaldes, er blevet en konstruktion, der forsvinder i en verden af illusioner, fantomer og spøgelser. Tarantula munder ud i en undergangsvision omkring en totempæl med syner af byers oversvømmelse eller nedfrysning, ting, der bliver levende, og dyr, der muterer, og de sidste ord i bogen fortæller, at der kun er tre ting, der fortsætter: »Livet – Døden & skovhuggerne kommer«. Måske er der her en vision om en ny morgen, hvor både livet, dvs. kunsten, og døden, dvs. magten, må genskabes, mens de jævne skovhuggere har overlevet undergangen.

Tarantula er en svær og næsten uigennemtrængelig bog, ja, den er ligefrem blevet opfattet som Dylans opfindelse af et totalt privat sprog, som kun han selv er i stand til at forstå. Den kunstneriske metode i Tarantula minder om den irske modernist James Joyces bevidsthedsstrøm, hvor forfatteren følger den kaotiske strøm af tanker, associationer og billeder, der optræder i en menneskelig bevidsthed. Men den er måske i endnu højere grad beslægtet med den amerikanske beatdigter Jack Kerouacs associerende skrivestil, den spontane prosa, hvor digteren improviserer over sine yndlingsord og billeder, følger sine indskydelser og skriver som man blæser i en trompet, indtil man ikke har mere luft. Dylan er i perioden omkring Tarantulas tilblivelse meget optaget af beat-digtere som netop Kerouac, og han får et nært venskab med Allan Ginsberg. Der ser desuden ud til at være flere referencer til beatpoesi og beatdigtere i Tarantula.

Når man har forsøgt at læse bogen fra den ene ende til den anden, skal man give op og i stedet huglæse rundt omkring og så senere vende tilbage til begyndelsen. Det kan også anbefales at starte med at læse den række af brevtekster og digte, som ofte afslutter de enkelte afsnit. De er meget lettere at læse end den kompakte prosa, og de er fulde af den humor, som også gemmer sig i bogen. Her bliver der gjort grin med selvoptagne og liderlige lærere og uhyggelige fædre, men også skrevet desperate hilsener fra folk, der er indespærret i deres eget vanvid, og vi møder en lille dreng, der spørger om, hvor langt der er til Mexico.

Man kan også begynde læsningen med afsnittet »Sand i Munden på Filmstjernen«, der fortæller om manden ved navn »Simpelthen Det«, som en dag finder ordet »Hvad« skrevet i sin have. Han forsøger at finde ud af, hvad dette »Hvad« betyder. Hans ven Wally kan ikke svare ham, og Wally begynder i stedet at udspørge ham om forholdet mellem skuespilleren Doris Day og Tarzan og mellem en reje og det amerikanske flag. Men »Simpelthen Det« er fortabt – han kan ikke finde ud af forholdene mellem tingene, og han kan ikke fortælle om ordet »Hvad«, for ingen kan forstå ham, når han spørger om, hvad »Hvad« betyder. Tarantula udfordrer os med alle sine løse og kappede forbindelser og viser, hvordan vi er udleveret til magter, der er voldelige. Historien om »Simpelthen Det« er billede på de moderne livsvilkår, der er hovedtematikken i Tarantula.

Der er ikke andet at gøre for læseren end at springe ud i det, prøve sig frem og finde sin egen vej i bogen. Ligegyldigt, hvor man falder ind, skal man nok finde sætninger og ord, som er værd at opholde sig ved. Den foreliggende oversættelse er veloplagt og yder teksten sit allerbedste, og den hjælper læseren på vej mod den humor, det sortsyn, de mærkelige myter, sære scener, den livsrytme og de dybe drømme, Dylan kreerer. Men er det alle anstrengelserne værd? Selvfølgelig – Tarantula er Dylans beatdigtning, vild og blodig, sjov og skrækkelig.

Anne-Marie Mai

Litteratur om Tarantula bagerst i bogen

Revolvere, Falkens Mundbog & Gashcat Ustraffet

aretha/ crystal jukebox dronning af hymner & ham opløst i beruset transfusionssår ville lytte til liflig lydbølge forkrøblet & råber stor salut for den åh store enestående el dorado-reel & du mishandlede private gud men hun kan ikke hun lederen af hvem når I følger, hun kan ikke hun har ingen ryg hun kan ikke … under sorte blomstrende jernbanevifter & figenbladsskygger & natteravnenes hunde, vokser som buer & helbreder mundharmonikakompagnierne af bitre kujoner, knogler & svundne tider mens hvad mere vedholdende højere klageråbene & våbnene til begravelseshusejer med et lidenskabeligt kys øver sig fra skumring & kravler ind i buskene med en yndlingsfjende der flår frimærkerne af & skøre postbude & vinker til alle uanset rang & velkendt ærgerrighed mere end det er nødvendigt for at vide at mor ikke er en dame … aretha uden mål og med, evigt single & et blødt skridt fra himlen/ lad det være underforstået at hun ejer denne melodi sammen med sine emotionelle diplomater & sin jord & sine musikalske hemmeligheder

censoren i en tolvakslet sættevogn

stopper et øjeblik for at hente donuts & gramser på

servitricen/ han kan lide sine kvinder rå & med

sirup/ han er fast besluttet på at blive

en berømt soldat

manuskriptmareridt om hals skåret over højt & lavt & se den profeterende blinde lydighed over for juraræv, månedlig cupido & dogmet berusende genfærd … ja & måtte bådsmænd i badekåber være udelukkede for evigt & salvet ind på hylderne af levende helvede, den fantasiløse søvn, gentagelse uden forandring & tykke sheriffer der spejder efter dommedag i madrassen … halleluja & løsarbejdernes formand kommer nu & forordner den åndelige sigøjnerdavycamp der nu er ved at blive infiltreret af udenlandsk diktator, det lyserøde FBI & de krydsforhørende ukendte fiaskoer i fredstid som hellig & sølv & velsignet med kalejdoskopets struktur & sandalpigen … at drømme om dansende pilleslugende jomfruer & omvandrende apollo ved pibeorglet/ uvidenskabelige vrøvlehoveder & de kønne størrelser heldige & udkrænger læberne & giver blikke videre & hilsner fra skuldrene af adam & evas minstrel bortetit … giver chancen videre for at tæske de barske sjæle & skødehaverne til fiskelignende bajadser & rykker i Jeres forfejlede formål … overgiver sig til overbevisning, forbrydelsen mod folket, at sidestille med mord & mens læger, lærere, bankfolk & kloakrensere kæmper for deres rettigheder, må de nu være frygteligt gavmilde … & ind i marchen nu hvor tab hunter går i spidsen med sin thunderbird/ pearl bailey tramper ham op ad en buick & hvor fattigdom, en fuldkommengørelse af neptuns ubenyttede klienter, leger gemmeleg & skynder sig ud i hvem går der? & nu er det ikke tidspunktet at spille dum, så tag dine store støvler på & spring på affaldsklovnene, timelønnen & lavementmændene & hvor unge senatorer & nisser river toppen af spørgsmålstegnene af & deres koner bager tærter & gå nu & kast nogle tærter i fjæset & rejs mellem togvognene & ind i arethas religiøse lår & i bevægelse find din samvittighedsløse nymfe & udbomb din unge følsomme værdighed bare for at se en gang for alle om der er huller & musik i universet & se hende tæmme søhesten/ aretha, låst fast af messedrenge & andre perlemorer som for hekseagtigt dyster & kender du ingen lykkelige sange

sagføreren med en gris i snor

kommer ind til en kop te & spiser censorens

donut ved en fejltagelse/ han lyver gerne om

sin alder & tager sin paranoia alvorligt

den gæstfri grav bliver averteret & givet spontant væk & i blade husmoren sidder på. finder sig selv finansieret, knækket men aldrig censureret i & har heller aldrig skyllet sig selv ud/ hun nægter sit kadaver modet til at kravle – lukke sin egen dør, evnen til at dø af bankrøveri & indhenter nu gamle stjerner der laver uhyggelige film på hendes jord & hendes ansigt & ikke alle kan digge hende mere. hun er privatejendom … bazookaer i reden & våben af is & af vejrfast krympen & de kvidrer, laver ar & dræber spædbørn hos fy for flot dame & hendes konstante fjende, tom sawyer af morgenhavregrynene får alle af kvindekøn til ikke at lægge mærke til denne toiletmassakre herefter kaldet LONZO & skal vandre for evigt på livets veje med dovne mennesker der ikke har andet at lave end at slås om kvinder … alle og enhver ved jo nu at krige fremkaldes af penge & grådighed & velgørenhedsorganisationer/ husmoren er her ikke. hun stiller op til kongressen

senatoren klædt som et østrigsk

får. kigger ind til en kop kaffe & fornærmer

sagføreren/ han er på en sveskediæt &

ønsker hemmeligt at han var bing crosby

men ville slå sig til tåls med at være en nær

slægtning af edgar bergen

rækker sukkeret til flaskernes ironman der ankommer med et stort grin & en blæselampe & han gør reklamer for »hvem gjorde det«-badges i år & han faldbyder kærlighed ved første øjekast … man har set ham skyde op fra en dum bondeknold til en masse dunk i ryggen & han er klog & han taler til alle som om de lige har åbnet døren/ han kan ikke lide folk der siger at han nedstammer fra aberne men han er ikke desto mindre død i sværen & dræbende kedsommelig … mens kokken Allah skraber sult op fra sit gulv & balrer det ned i de svævende tallerkner med høje brøl & resten af kødhovederne roser hinandens styrke & skændes om acne & reciterer kalendere & peger på hinandens tøj & flydende & splittes i fraktioner & dør en vild død & brøler dødsenskomisk bondebræk & hvorfor I guder Bare blive endnu et kødhoved? da alle tontoerne & heyboy taber benene i deres forsøg på at rocke frug mens kemosabe & hr. palladin tilbringer deres fritid med at forblive adskilte men ligestillede & hvorfor så ikke vente på at latteren bringer orden i sagerne i mellemtiden & WOWEE smash & vreden ved det hele når tidligere lover cowboy hænger med hovedet nedad & Suzy Q. englen putter en ny ticent i adoptionsmaskinen og ud sprøjter et hæst skrigende symbol & isnende & styrter ind i det indre på en eller anden gyselig sæbekasse & det er en farlig larm & ironman samler sine »hvem gjorde det«-badges op & giver dem væk gratis & prøver at få venner & skønt du ikke tilhører noget politisk parti, er du nu forberedt, forberedt på at huske noget om noget

politichefen står med en bazooka

med sit navn indgraveret. kommer ind

fuld & stikker løbet i fjæset

på sagførerens gris. engang en hustrumishandler

han blev professionel bokser & fik

klumpfod/ han ville bogstaveligt talt helst være

blevet bøddel. hvad han ikke ved

er at sagførerens gris er blevet venner

med senatoren

spillelidenskaben & hans slave, spurven & han skvaldrer op fra en sort kassetalerstol & hypnotiserer denne klump vovehalse til at blive om morgenen & rend ikke fra fabrikkerne/ alle forventer at blive født med den de elsker & det bliver de ikke & de er blevet svigtet, man har løjet for dem & nu må arrangørerne komme med okserne & røvkedelige løbesedler & koldbrandsentusiasme, stikkere & selvmordskampvogne fra mønttelefonerne til boligområderne & det plejer som regel at begynde at regne et stykke tid … små drenge kan ikke komme ud & lege & nye mænd i bulldozere kommer ind hver time og leverer købmandsvarer & nødhjælpspakker bliver sendt fra las vegas … nevøer til kaffebønneeksperten & andre yndlingssønner der tager eksamen med pompadour & cum laude – gud være lovet & et jamrende farvel til at lade eneboeren gå & smukt grimt & famlende evighed kom ned & frels dine lam & slagtere & præg roserne med deres retmæssige bedrageriske duft … & bedstefader fugleskræmsel har den lillebitte gærdesmutte i sin hånd & se selv mens du også frelser ham/ se ned åh store Romantiker. du der kan spå fra ethvert sted, du som ved at ikke alle er en Job eller en Nero eller en J.C. Penney … se ned & grib din spillerlidenskab, gør linedanseksperter til helte, præsidenter til bondefangere. lav om på det endelige … men eneboerne er ikke talende & underklasse eller sindssyge eller i fængsel … & de arbejder alligevel heller ikke på fabrikkerne

den gode samaritaner kommer ind med

ordene » rundt & rundt vi går« tatoveret på

kinden/ han beder senatoren holde op

med at fornærme sagføreren/ han ville gerne

være entertainer & praler med at han er

en af de bedste fremmede heromkring,

grisen springer på ham & begynder at æde hans

ansigt

analfabetmønter med to kroner brydes med vinduespudser som er en reinkarnation af et lugejern & efter engang at være blevet lykkeligt skubbet rundt med & tilfældigt have ramt en sten nu og da er nu indædt optaget af at finde en der står under ham. han bider sig fast i vindueskarmen & ved at synge »what’ll we do with the baby – o« til tørstige bondepiger der vil have en slurk fra hans spand, tror han han er en slags succes men han får sit kick af at fortælle en af de mønterne med to kroner at tom jefferson brugte ham til forefaldende arbejde omkring huset når ukrudtet voksede … lawrence welk-folkene inde bag vinduet, de leder byplanlægningsafdelingen & de overvintrer & får deres somre til at gå ved at konversere med fattige folks skygger & andre ambulancechauffører, & de bemærker ikke engang ham vinduespudseren mens familier der fortæller om bussemændene & de er dyrebare & der er billeder af dem hvor de spiller golf & bliver sortere & de går i oilskin i vinduespudsernes fagforeningslokale & disse mennesker betragter sig selv som feinschmeckere fordi de ikke deltog i charlie starkweathers begravelse I guder champagnen var passende hedensk & bøflen, skønt restaurantejerne er lidt svævende omkring det, forsvinder med fuld fart ind i vold/ snart vil der kun være én side af mønten & mohammed hvor han så end kommer fra bander & vinduesvaskere falder & så vil ingen have nogen penge … vordame bevare de rene, minoriteterne & liberaces landskab.

lastbilchaufføren kommer ind med en tæppe-

fejemaskine under øjnene/ alle udbryder

»hej joe« & han siger »joe er ham der

ejer det her sted. jeg er bare en videnskabsmand. jeg

har ikke noget navn« lastbilchaufføren hader

alle der går med en tennisketsjer/ han

drikker al senatorens kaffe & og

tager så et hovedfaldsgreb på ham

først løsner du håret & prøver at binde de sparkende stemmer på et bord & så salgsafdelingsfolkene med navne som Gus & Peg & Judy the Wrench & Nadine med orme i sin frugt & Bernice Bearface der blæser hjernen ud på Butch & de begejstres alle over omklædningsværelser & grøntsager & Muggs han lægger sig til at sove på din hals og snakker arbejde & skilsmisser & overskriftsemner & hvis du ikke kan sige kom ned fra min hals, svarer du ham bare & blinker & venter på et eller andet morbidt svar & frihedens klokke ringer når du ikke tør spørge dig selv hvordan du har det for guds skyld & hvad betyder et fjæs til? & forskellen mellem livstid med fjog & huller, virksomhedsrøvhuller & tiggere & kræftkritikere der lærer yoga med rablende småforbrydere i enaktere med V-otte motorer det hele bliver smidt i floden & sat sammen i et stjålet spejl … sammenlignet med den store dag da du opdager lord byron der kaster terninger i lighuset i bar røv & han spiser et billede af jean paul belmondo & han byder dig på et stykke grøn elpære & du erkender at ingen har fortalt dig om Dette & at livet ikke er så ligetil trods alt … faktisk er det bare noget til at læse & tænde cigaretter med … men Lem the Clam, han er ikke spor ligeglad hvis dale virkelig bliver knaldet for at gå hårdt til whiskyen & går så udenfor med Maurice, der ikke er Peoria Kid & ikke ser ud som de gør i Des Moines, Iowa & gode gamle debbie, hun følger med & både hende & dale, de begynder at knalde sammen i aviserne & jesus hvem kan bebrejde dem det? & Amen & åh gud, & hvor paraderne ikke har brug for dine penge baby … det er konfettien & en george washington & Nadine der kommer løbende & siger hvor er Gus? hun er knotten over de penge han har tjent på hendes orme mens dollars bliver til papirstumper … men mennesker dræber for papir & man kan alligevel ikke købe et gys for en dollar så længe prisskilte, hensigten med midlerne & kun så stor som din næve & de dingler ned fra en gryde med gylden regnbue … som angriber & som dækker sadlerne på næseløse poeter & vidunderet flammer & et sted over regnbuen & forblinder min gifte elsker til at gå med blandt de klapsalvegale/ brænder uskyldigt barn til affaldsbunke for led kontrovers & skør kule & hvem skal bede charlie stoppe & ikke komme tilbage for skraldemænd er ikke seriøse & de vil blive myrdet i morgen & næste syvende marts af de samme unger & deres fædre & deres onkler & hele resten af de folk der ville gøre leadbelly til et kæledyr … de vil altid slå skraldemænd ihjel & tørre lugtene væk men den her regnbue der, hun kommer bag en søjle & af og til ødelægger en tornado drugstorene & oversvømmelser medfører polio & efterlader Gus & Peg viklet ind i volleyballnettet & Butch gemmer sig i madison square garden … Bearface død af et flyvende stykke græs! I.Q. – et sted i tresserne & tyvende århundrede & således synger aretha … syng mainstream ud i sfæren! syng koklokkerne hjem! syng tårevædet … syng for barberen & når du er blevet kendt skyldig i ikke at eje et kavaleri & for ikke at hjælpe danseren med strubehovedbetændelse … for at forlede valentinos sørøvere til at vade ind hos indianerne eller for måske ikke at give en hånd til den døve pacifist i sit sømandsfængsel … så må det være på tide at du hviler dig & lærer nye sange … uden at tilgive noget for du har intet gjort & elske med den ædle skurekone

kæft hvor bliver det kedsommeligt. skrive

for disse få udvalgte. skrive for alle

andre n dig. du, daisy mae, som

ikke engang er af folket … men en sjov ting,

er, at du ikke engang er død endnu …

jeg vil nagle mine ord til dette papir,

o lade dem flyve til dig. o glemme

dem … tak for tiden.

du er sød.

kærlig hilsen o kys
din dobbeltgænger
Silly Eyes (i flyproblemer)

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER