Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen og dens forfatter til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2017

Om Vi skal høste vinden

Vindkraft, miljøterror og mord.

Varg Veums veninde Karin Bjørge svæver mellem liv og død på hospitalet, og Veum må indrømme, at skylden er hans. Det hele begyndte med en forsvindingssag. En af Karins veninder tilkalder Varg Veum for at finde hendes mand. Han er sporløst forsvundet, kun få dage før han skulle deltage i inspektionen af et naturskønt område på Norges vestkyst, som er udlagt til vindmøllepark.

Efterforskningen fører Bergen-detektiven ind i en konfliktmættet sag om miljøterrorisme, religiøs fanatisme og flosset forretningsmoral. En uløst forsvindingsgåde fra fortiden kaster lange skygger ind over nutiden, og snart dukker det første lig op – ophængt på et kors, vendt mod havet …

Vi skal høste vinden er Gunnar Staalesens femtende kriminalroman – en ægte Varg Veum-krimi med veloplagte dialoger, skarpe skildringer af mennesker og miljøer, masser af atmosfære og et stænk af hårdkogt humor.

Gunnar Staalesen

Vi skal høste vinden

Varg Veum

På dansk ved
Ilse M. Haugaard

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Vi skal høste vinden (Gratis uddrag)

Gunnar Staalesen

Oversat fra norsk af Ilse M. Haugaard efter Vi skal arve vinden

Forside: Christian Ramsø/WAP

1. e-bogsudgave 2017 er produceret på baggrund af den trykte bogs 2. udgave, 1. oplag

ISBN 978-87-02-23716-0

© Gunnar Staalesen & Gyldendal 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

1

Når man skal dø, ser man hele livet passere revy, siges det. Jeg ved det ikke. Så mange gange har jeg ikke prøvet at dø endnu. Men det, jeg ved, er, at det i hvert fald gælder for den, der sidder ved et dødsleje.

Mens jeg sad ved hendes sengekant på Haukeland Sygehus og betragtede det forslåede ansigt, kanylerne i armen, sonden i næsen, røret i munden og de pulserende linjer, som viste hjertefunktion, blodtryk og iltindholdet i blodet på skærmen over sengen, var det, som om jeg så en hakkende, hoppende amatørfilm om de år, vi havde kendt hinanden, blive afspillet på en gammeldags, defekt filmfremviser, hvor man ikke kunne stille helt skarpt. Men nu var jeg heller ikke nogen ørn til teknik. Det har jeg aldrig været.

Jeg mødte Karin Bjørge første gang, da jeg stadig var ansat i Børneværnet, i begyndelsen af 1971. Hun opsøgte os på vegne af familien og blev vist ind til mig af Elsa Dragesund, en af de flinkeste drager, jeg har kendt. Dengang var vi begge to en hel del yngre, ingen af os var fyldt tredive endnu. Siren, hendes søster, var fjorten, og det var hende, sagen drejede sig om. De havde været ude at lede efter hende i dagevis, både Karin selv og faderen. De havde henvendt sig til politiet, som havde ført hende på listen over savnede personer, men som ellers ikke havde kunnet love noget, da der ikke var registreret noget uidentificeret dødsfald eller andet, der tydede på, at der forelå en forbrydelse. – Men min far har dårligt hjerte, sagde hun, og min mor bestiller ikke andet end at plage ham … Derfor kommer jeg til jer for at høre, om I kan hjælpe på nogen måde.

Jer, det var os, Børneværnets opsøgende afdeling, og vi kunne faktisk hjælpe hende. Tre gange fandt jeg Siren i løbet af de næste to år. Første gang måtte jeg helt til København, den anden gang til Oslo. Tredje gang nøjedes hun med at tage til Haugesund, denne gang så ødelagt af både junk og seksuelt misbrug, at hun ikke havde kræfter til at flygte længere. En psykolog, vi benyttede i den periode, Marianne Storetvedt, gjorde et fantastisk stykke arbejde med hende, vi fik hende indlagt på ungdomspsykiatrisk klinik, og da Siren blev udskrevet seks måneder senere, var hun tilsyneladende blevet rask.

Som tak for indsatsen inviterede Karin Bjørge mig på kaffe og kage, og da jeg gik, omfavnede vi hinanden. Vores ansigter strejfede helt tilfældigt hinanden, og vi kyssede i omtrent et sekund, så fjerlet og forsigtigt som to teenagere, der kysser for allerførste gang. Men jeg var stadig gift med Beate, og hvem Karin havde noget kørende med, vidste jeg ikke. Det blev i hvert fald ikke til noget før tolv-tretten år senere, da jeg var holdt op i Børneværnet, havde åbnet mit eget kontor på Strandkaien, og Siren igen var forsvundet for dem.

I mellemtiden havde jeg været i jævnlig kontakt med Karin, som arbejdede i Folkeregisteret og i et anfald af overmod havde lovet mig, at hvis der var noget, jeg havde brug for hjælp til, måtte jeg endelig ringe. Det havde jeg gjort, i perioder måske til overflod. En kort periode havde hun været gift, men da jeg mødte hende igen i 1986, var ægteskabet forbi efter mindre end et år. Hun fortalte mig aldrig, hvad der var sket, selv ikke efter at vi uden at gøre megen modstand nærmest var snublet ind i et forhold i sommeren 1987, et forhold, som havde varet lige til nu – og for så vidt stadig eksisterede, så længe lægerne kunne holde hende i live.

Jeg bøjede mig frem, studerede bevægelserne under de lukkede øjenlåg, lyttede til det svage åndedræt, mærkede efter pulsen på siden af hendes hals. Hendes hud var blød og varm, som om hun bare lå og sov. Jeg strøg med en finger ned ad hendes ansigt fra hårgrænsen til den markerede hage og derfra ud over kinden. Inden i mig var der noget smertefuldt og umedgørligt, som pressede på og ville ud.

I en behagelig tosomhed havde vi fejret hinandens fødselsdag hvert år, hendes den 19. marts, min den 15. oktober. Vi havde beholdt vores respektive lejligheder, men overnatningerne hos hinanden var taget til med årene. Vi havde vandret fra hytte til hytte i Rondane og Jotunheimen, kørt Vestlandet tyndt på kryds og tværs i bil, og et par gange havde vi været på lange weekendture til byer som Dublin og Paris, Berlin og Rom. I Rondane havde vi forceret det stenede fjeldpas Dørålsglupen, både mod nord og mod syd, og et par dage efter spist fjeldørred med rømme i Bjørnhollia turisthytte. I Jotunmheimen havde vi sovet i køjesenge på den selvbetjente Olavsbu-hytte, inden vi fulgte Mjølkedalen ned mod Eidsbugarden og indtog et landligt gourmetmåltid på Fondsbu. I Dublin havde hun taget mig med til noget, der så ud som det sted, alle bøger kom til, når de døde, det gamle bibliotek på Trinity College. I Rom havde vi siddet helt tæt sammen på en bænk på Janiculum-højden og set solen gå ned over byen, inden vi skråede igennem sidegaderne ned mod Trastevere og nød et middagsmåltid på en af tavernerne. Men først og fremmest havde vi været hinandens faste holdepunkt herhjemme, i byen mellem de cirka syv fjelde, som en favn at søge tilflugt i, når tilværelsen blev for trøstesløs, Folkeregisteret endnu en gang flyttede til nye kontorer, og udsigten fra Strandkaien var tristere end den sne, som faldt i fjor.

Efter at jeg var blevet skudt i Oslo for fire år siden, var vi kommet endnu tættere på hinanden. Dengang var det hende, der havde kastet sig på det første fly og havde siddet ved min sygeseng i flere døgn, ligesom jeg nu sad ved hendes. Senere har jeg ofte tænkt, at det var hendes mentale styrke og ikke først og fremmest lægernes indsats, som havde trukket mig tilbage til livet dengang. Uden hende havde jeg måske allerede været historie. Det var kommet så vidt, at jeg for nogle uger siden, i sommerens sidste krampetrækninger, havde sagt til hende: Hvad nu … hvis jeg pludselig en dag kom til at spørge dig, om du vil gifte dig med mig, hvad ville du så svare? Hun havde set på mig med et humoristisk glimt i øjet: Sig mig … frier du til mig, Varg? Og jeg havde svaret: Måske … Hun havde kysset mig blidt og hvisket: Så ville jeg nok tage dig på ordet, skal du se …

Nu lå hun her og skulle dø. Og det var min skyld.

2

En lille uge tidligere var vi taget ned til en kaj i Nordhordland. Vi havde parkeret på en anvist plads bag den store landhandel, men da vi gik ud på kajen, lå der ingen og ventede på os.

Karin så forundret på mig. „Hun sagde, at hun ville være her. Klokken er da tolv, ikke?“

Jeg nikkede. „Klokken slår tolv for Hardy-drengene.“

Hun tog sin mobiltelefon frem. „Jeg prøver at ringe til hende.“

Mens hun gjorde det, så jeg mig omkring. Kajen på Feste lå langs Radsundet, hovedfærdselsåren fra Bergen og nordpå med skibe, som ikke var alt for store. Hurtigruten gik længere ude. Der lå et sort og hvidt sømærke midt ude i sundet. På den anden side voksede en tæt og høj granskov ud til noget, som kunne være en vig eller et nyt sund, og længere ude skimtede vi nogle rød- og brunmalede hytter.

Karin havde fået kontakt. „Ja, vi står på kajen … Fint. Så venter vi her.“ Hun så på mig med himmelvendte øjne, inden hun afbrød forbindelsen.

„Er der noget galt?“

„Hun havde glemt tiden. Man skulle ikke tro, at det var hendes egen mand, som var forsvundet.“

„Det er måske ikke første gang?“

„Jo, det tror jeg, det er. Det er derfor, hun har bedt om hjælp.“

„Du ved …“

„Ja, jeg ved godt, at du ikke tager ægteskabssager, men det her er noget andet. Du kan godt tage mig på ordet.“

„Der er mange andre steder, jeg hellere ville tage på dig.“

Hun smilede lige akkurat, og mere fortjente den bemærkning heller ikke. Men man har ikke meget at tilbyde på en kold og blæsende mandag formiddag i september, når sommeren definitivt er gået på hæld, og efteråret truer i horisonten.

Mens vi ventede, gik vi ind i landhandelen og købte et par af dagens aviser. Købmanden selv sad høj og mørk bag kasseapparatet og smilede imødekommende. Han undrede sig sikkert over, hvem vi var, og hvad vi skulle derude. Det her var et sted, hvor alle kendte alle, og et nyt ansigt stak ud som en blomsteropsats på et autoværksted.

Der var stille i butikken på denne tid af døgnet, og vi fik hver sit plastickrus med kaffe, mens vi ventede. Jeg bladrede lidt i dagens aviser. Anden uge i september 1998 var det ikke de store verdensbegivenheder, der prægede forsiderne. Mest opmærksomhed fik det norske fodboldlandshold, som havde tabt til Letland på Ullevål, den første tabte hjemmekamp i syv år og 31 kampe og en sørgelig start på EM-kvalifikationen. Statsministeren var stadig sygemeldt, og i Japan var Akira Kurosawa død. Den ottende samurai havde for tid og evighed fundet sin plads på filmhistoriens stjernehimmel.

Efter et stykke tid gik vi ud på kajen igen. Karin så på sit ur og derpå mod nord. „Det er da ikke så langt væk?“

„Du har altså været her før?“

„Ja, ja – flere gange. Ranveig og jeg har kendt hinanden siden skoletiden. Vi arbejdede sammen i et par år på Folkeregisteret, inden hun drog videre ud i livet.“

„Og de har været gift – hvor længe?“

„Ikke mere end tretten-fjorten år, må det vel blive. Hans første kone omkom – ja, faktisk herude.“

„Jaså?“

Hun skulle til at fortsætte, da hun blev afbrudt af lyden fra en stor, sort Mercedes, som svingede ind på parkeringspladsen foran butikken. Døren i højre side blev åbnet, og en kvinde med mørkt, kortklippet hår steg ud og vinkede til os. Bag rattet skimtede jeg det aflange ansigt af en mand med jerngråt, tilbagestrøget hår.

„Men,“ sagde Karin. „Kommer du i bil?“

Kvinden med det kortklippede hår ilede frem mod hende. „Ja, jeg …“ Resten af det, hun sagde, forsvandt for mig, fordi hun gav Karin en stor omfavnelse og vendte ansigtet ind mod hendes kind, idet hun fuldførte sætningen.

Manden, som havde kørt hende, var nu også på vej ud af bilen. Han var vel omkring tres år, høj og bredskuldret, iført en brun skindjakke, blå cowboybukser og solide, mørkebrune sko.

De to kvinder frigjorde sig fra hinanden og vendte sig halvt om mod deres respektive følgesvend.

„Du skal hilse på …“ begyndte Karin.

„Det er …“ begyndte kvinden, som jeg antog måtte være Ranveig, inden de begge tav og så smilende på hinanden.

Jeg var kommet hen til dem. „Varg,“ sagde jeg og rakte hånden frem.

Hun hilste alvorligt på mig. „Ranveig Mæland. Tak, fordi du kunne komme.“

Hun havde også en skindjakke på, men den var kort og taljeret, og de stramtsiddende cowboybukser afslørede veltrænede lår og smalle hofter. Hendes ansigt var kønt og hjerteformet med en ganske lille mund og store, mørkeblå øjne. Hun havde en enkel, hvid perle i begge øreflipper. Under ørerne kunne jeg se hendes puls banke kraftigt, som om der var noget, hun var bange for.

„Bjørn Brekkhus,“ sagde hendes ledsager og hilste først på Karin og derefter på mig.

„Varg Veum,“ sagde jeg og tilføjede: „Rovdyrene er med andre ord godt repræsenteret.“

Han så lidt forvirret på mig, inden han fortsatte: „Jeg er en ven af familien.“

Ranveig sagde hastigt: „Jeg kunne ikke holde ud at være derude alene – efter at Mons … Bjørn og Lise bor her inde på fastlandet. Desuden … Bjørn var tidligere lensmand i Lindås.“

Hun vendte sig halvvejs om. „Skal vi se at komme derudad?“

Brekkhus nikkede. „Ja, det var vel det, der var meningen, ikke? Jeg skal bare lige parkere et ordentligt sted.“

Han satte sig ind bag rattet igen og flyttede bilen de knap hundrede meter hen til de afmærkede parkeringspladser på nordsiden af kajpladsen. Jeg fulgte efter Karin og Ranveig i samme retning. De allerfleste både lå i havn, sikkert fortøjet og allerede ved at forberede sig til vinteren på land, så vidt jeg kunne bedømme.

De to kvinder var standset foran en stor havkrydser i hvid glasfiber. Langs bådens side førte en blåmalet, bred fartstribe hen til registreringsnummeret og bådens navn: Solguld.

Ranveig så på mig. „Jeg kan forstå på Karin, at hun også har fortalt dig om – den gamle sag.“

Jeg så afventende på hende. „Du tænker på …“

Hun så hen over min skulder og ud mod sundet. „Mons’ første kone, Lea … Hun forsvandt også – derude.“

Da hendes blik vendte tilbage, sagde jeg: „Forsvandt?“

„Ja.“

Brekkhus var kommet hen på siden af mig og rømmede sig let. „Det var mig, der havde hovedansvaret for eftersøgningen, og jeg kan forsikre dig … Hver eneste mulighed blev endevendt.“

„Men …“

„Hun blev aldrig fundet.“

„Sporløst forsvundet?“

„Som borte med blæsten.“

„Det må vi tale nærmere om.“

„Ja, men …“ han nikkede mod båden. „Skal vi se at komme over sundet?“

„Ja, lad os det.“

Han vendte sig mod Ranveig. „Har du nøglerne?“

„Ja, her.“

Hun rakte Brekkhus nøglerne. Han førte an langs gangstien, der løb langs siden af båden, greb fat i et håndtag på båden og svingede sig spændstigt om bord. Karin og jeg fandt et par siddepladser i bagstavnen. Brekkhus startede motoren og så på Ranveig. Hun løsnede fortøjningerne, han svingede båden i en stor bue nordpå, og vi var på vej.

Ingen af os sagde noget. Ranveig tog plads allerforrest i båden ved siden af Brekkhus, som om han ville få brug for en lods. Jeg så på Karin. Det blik, hun sendte mig, var uudgrundeligt. Da jeg fastholdt det, formede hun sine læber til et lille kys og smilede ømt. Vinden greb fat i hendes hår og fik det til at lette fra hovedbunden. Med den ene hånd samlede hun det i nakken og flyttede blikket ud mod det sund, vi var på vej ud over.

3

Hytten lå på et fremspring på fjeldet ud mod fjorden. Den var omkranset af grantræer, sandsynligvis udplantet i 1950’erne af skoleelever fra Bergen på skovplantningstur med båd. Nu stod de som mørke mindesmærker over en tid, da ikke kun fjeldet, men hver eneste lille stump af en ø ud mod havet skulle tilplantes. Og sådan stod grantræerne langs store dele af Vestlandskysten. Ingen steder var der sket en naturlig udtynding i væksten, og ingen steder havde nogen fældet af dem, lige med undtagelse af de hytteejere som fortvivlet havde forsøgt at rydde sig en plads i solen. Herude havde de givet op for længe siden, så det ud til.

Stien til hytten snoede sig op fra den støbte kaj. Nordøst for os lå Lygra og Lurekalven. På den største af de to øer kunne vi skimte taget på det nye Lynghedecenter med skiferstenene i midten. På den anden, vidste jeg, havde der ligget en middelaldergård, som var blevet forladt under Den Sorte Død og havde stået ubeboet siden. Over os hang himlen grå og regntung, og det begravelsestog, som bevægede sig opad fra vandet, var heller ikke specielt muntert. Vi gik i samlet trop, Ranveig Mæland og Bjørn Brekkhus forrest, Karin og jeg lige bag dem.

Hytten var malet i en dyb, mørkerød farve, som næsten gik over i violet, med sorte vinduesrammer og sternbrædder. Stilmæssigt var det en klassisk 1940’er-hytte, bygget enten lige før eller lige efter krigen. En tilbygning mod vest var fra et senere tidspunkt, og bag skovbrynet lå noget, som måtte være en slags anneks, malet i samme farve som hovedhuset, men med kun ét vindue og en simpel tretrinstrappe op til indgangsdøren.

Idet vi gik op ad trappen til hovedindgangen, blev der pludselig tændt lys indenfor.

„Nå!“ sagde jeg.

Ranveig vendte sig halvt om mod mig. „Nej, desværre. Det tænder automatisk med jævne mellemrum. Så her ser beboet ud.“

„Bare alle andre havde været lige så fornuftige,“ sagde Brekkhus.

Ranveig fandt en nøgle frem og låste op. Døren åbnede indad. Så gjorde hun tegn til, at vi var velkomne til at træde indenfor.

Vi kom ind i en klassisk gang med små vævede vægtæpper i mørke farver, et stort søkort på den ene væg og en lang række knager til diverse regntøj og vindjakker af alle tykkelser på den modsatte. Søstøvler, vandresko og strikkede sokker var der rigeligt af, og i krogen lige fremme stod en fiskestang af glasfiber med snøre og blink på, parat til brug.

Vi gik bag Ranveig og Brekkhus hen til enden af gangen og derfra ind i det, der var hyttens hovedrum med udsigt mod søen og en køkkenniche til højre. Der var intet overdådigt ved indretningen, som var domineret af klassiske, norske fyrretræsmøbler. Fjernsynsapparatet i det ene hjørne var mellem ti og tyve år gammelt, og transistorradioen på den lille kommode var endnu ældre. På væggene hang en blanding af landskabsbilleder, naturfotografier og et par collager, de sidste efter alt at dømme lavet af børn. Inde bagest i en krog stod et hjørneskab, som jeg kunne forestille mig indeholdt drikkevarer, og langs væggen til højre for det hang en bogreol så overfyldt, at bøgerne lå på kryds og tværs over hinanden uden noget åbenlyst system. Det klikkede i de elektriske paneler under vinduerne, men der var alligevel ikke varmere, end at vi beholdt overtøjet på.

Ranveig gik hen i køkkennichen, tappede vand fra hanen og satte en kedel på komfuret. „Jeg laver lige en kop kaffe.“

„Gerne to,“ sagde jeg.

Bjørn Brekkhus var blevet stående ude midt på gulvet. Det så ud, som om han ikke var helt sikker på sin rolle, om han skulle agere vært, gæst eller noget midt imellem. Karin gik hen til Ranveig for at se, om der var noget, hun kunne hjælpe med.

Fra køkkenet sagde Ranveig: „Slå jer ned. Det skulle være hurtigt gjort.“

Jeg kom ikke med nogen vittigheder til den bemærkning, selv om det var yderst fristende. Desuden var Brekkhus meget større end jeg. Vi satte os i hver sin lidt for kortbenede stol ved det lave fyrretræsbord, ramponeret efter årtiers brug, med en grøn- og rødfarvet løber midtpå og et delvis nedbrændt stearinlys i en lysestage af tin, udformet som et lille vikingeskib, utvivlsomt en gave fra så nære venner, at det ville være pinligt ikke at have det stående fremme.

Jeg skævede hen til den pensionerede politimand. Det jerngrå hår var klippet kort omkring ørerne og i nakken, men det tilbagestrøgne hår var langt og fordelte sig over den bageste del af hans kranium, så man kunne se ned i hovedbunden. Den aflange næse havde et synligt mønster af tynde årer, som et blåblegt havdyr fanget i et rødt net. Hans blik var isblåt og afmålt, som om han betragtede alle, han mødte, som potentielt mistænkelige personer.

Jeg skævede hen mod køkkennichen. „Kan du fortælle mig lidt mere om, hvad der skete med – Mons Mælands første kone?“

Han spidsede eftertænksomt læberne. „Der er ikke så meget andet at fortælle end det, jeg allerede har sagt.“

„Hvornår skete det?“

„Det var i begyndelsen af 80’erne, en varm augustdag. Hun tog sædvanligvis en morgendukkert fra kajen dernede, ofte alene, men en sjælden gang kunne hun få Mons eller et af børnene med sig. Denne dag var hun alene. Vi fandt hendes badekåbe og et par lette sko på kajen. Da hun ikke kom op igen, begyndte Mons at ane uråd. Der var ikke andre end de to herude, og han lå selv og småsov. Han havde været ude at fiske aftenen i forvejen. Hun plejede at servere morgenmad efter sin svømmetur, men … som sagt kom hun ikke tilbage denne dag, og da han gik ned for at se efter hende, fandt han altså bare … morgenkåben og skoene.“

„Hvor gammel var hun?“

„Omkring fyrre, hvis jeg ikke husker forkert.“

Karin kom og satte krus frem. Ranveig skænkede den nylavede kaffe fra en hvid termokande. „Hvad taler I om?“ spurgte hun.

Brekkhus slog ubestemt ud med den ene arm.

„Lea?“

„Ja.“

„Jeg kan ikke forstå, hvad det kan have med denne her sag at gøre.“

„Næ, men Veum spurgte.“

Jeg nikkede. „Jeg undrede mig bare over – hvad der egentlig var sket.“

„Den almindelige antagelse var, at det var en drukneulykke.“

„Men?“

Hun trak på skuldrene. „Det er ikke nogen hemmelighed, at hun havde sine problemer. Perioder med dybe depressioner.“

„Hun blev aldrig fundet,“ gentog Brekkhus sig selv.

„Kendte du dem på det tidspunkt?“ spurgte jeg og så på Ranveig.

Hun blev rød i hovedet. „Næsten ikke. Det var først senere, at jeg blev ansat der. I firmaet.“

„Din mands firma?“

„Ja.“

„Og hvad beskæftiger det sig med?“

„Fast ejendom, investeringer. Men mest ejendomme. Udvikling af industrikvarterer, boligområder og sommerhusudstykninger. Flere her i Nordhordland.“

„Hvad er navnet på selskabet?“

„Mæland Areal A/S. Selv kalder vi det bare for MA.“

Der opstod en lille pause. Et par af os slubrede den første, varme kaffetår i os. Indtil nu havde vi kun kredset en smule rundt om årsagen til, at vi overhovedet befandt os her. Men det var ikke nogen tilfældig, lille sammenkomst mellem familie eller venner. Og det var heller ikke, fordi hytten var til salg, at vi var på fremvisning herude.

Jeg mente, at det var lige så godt at springe direkte ud i det. „Din mand er altså forsvundet.“

Hun havde lige hævet kruset op til munden. Nu blev det hængende i luften foran den halvåbne mund. Hendes øjne blev spærret en anelse mere op, og hun virkede pludselig mere hjælpeløs og skrøbelig end før.

Hun satte kruset fra sig igen, lagde hænderne på bordpladen, som for at støtte sig, og sagde sagte: „Ja, for to dage siden.“

„Og du har ikke kontaktet politiet?“

„Nej. Ikke andre end …“ Hun så hurtigt på Brekkhus, som sad med sit eget krus i hånden og et eftertænksomt udtryk i ansigtet.

„Hvorfor ikke?“

„Jeg tror ikke … Jeg ved ikke … Da jeg ringede til Karin … Hun har jo fortalt mig om dig, og hvad du beskæftiger dig med. Jeg tror ikke, Mons er … For at sige det ligeud. Vi havde en – diskussion. Den blev lidt voldsom, lidt højrøstet. Det endte med, at han gik sin vej, rev en jakke med sig og smækkede døren hårdt efter sig, og ganske kort efter hørte jeg båden blive startet.“

Jeg nikkede mod vinduet. „Den dernede?“

„Nej. Vi har en lille jolle med påhængsmotor.“

Brekkhus rømmede sig for at få opmærksomhed. „Den blev fundet drivende længere sydpå i Radsundet søndag eftermiddag.“

„Jaså! Og han forsvandt …“

„Lørdag aften,“ sagde hun.

„Men …“

„Men bilen var væk,“ sagde Brekkhus.

„Såh?“

Hun tog over igen. „Han har normalt bilen stående ved kajen, dér hvor vi tog imod jer. Men den er forsvundet.“

„I havde hver sin bil?“

„Ja, selvfølgelig,“ sagde hun med et tonefald, som om hun talte til et lille barn. „Selv i weekenderne skulle han ofte hen i firmaet på grund af noget med arbejdet, og jeg havde mere end nok at tage mig til her. I hvert fald i sommerhalvåret.“

„Alt tyder på, at han har taget den,“ sagde Brekkhus. „Han kan have fortøjet båden, som så har revet sig løs, eller også … tja.“ Han trak på skuldrene.

„Du har efterforsket lidt?“ sagde jeg. „På egen hånd.“

„Jeg har foretaget et par telefonsamtaler. Ikke andet.“

„Godt … Her er der i hvert fald flere ting at tage fat i, men … Karin har sikkert fortalt, at jeg ikke tager – det, som i mit fag hedder ægteskabssager.“

„Men det er det her heller ikke,“ sagde Ranveig. „Du påtager dig vel forsvindingssager, ikke sandt?“

„Jo, i princippet. Men sjældent i den aldersklasse.“

„Er han for gammel, mener du?“ Hun så stift på mig.

„Nej, nej, misforstå mig nu ikke. Det, jeg mente, var … De forsvundne personer, jeg bliver bedt om at lede efter, er som oftest unge mennesker med store problemer. Hvad var problemet hos jer?“

„Problemet?“

„Du sagde, at I havde et skænderi. Eller en diskussion, som du kaldte det. Kan du fortælle, hvad den drejede sig om?“

Hun slikkede sig om munden. Tungespidsen var lille og lyserød og lignede et lille, nøgent dyr, som tittede frem, blev forskrækket og trak sig hastigt tilbage igen. „Det var en – familieting.“

„Mm?“ Jeg så afventende på hende.

„Du behøver vel ikke alle detaljerne for at prøve at finde ham, gør du vel?“

„Måske ikke dem alle sammen, men en lille grovskitse ville ikke skade. Hvis du altså ønsker, at jeg skal finde ham.“

„Hvis jeg ønsker! Hvad mener du med det?“

„Jo mere, du kan fortælle mig, desto lettere bliver det.“

Karin og Bjørn Brekkhus sad nu tavse og lyttede. Det var, hvad Ranveig havde at fortælle, som var det væsentlige. Hun tog en slurk kaffe og skar en lille grimasse, inden hun sagde: „Stikordet er Brennøy.“

„Brennøy? Det er i …“

„Gulen kommune. Ud mod havet. Omtrent så langt, som man kan komme.“

„Og hvad har din mand med Brennøy at gøre?“

„I slutningen af 80’erne købte han en større grund derude. Ikke noget at prale af. Nogle forblæste klipper og et bakket terræn yderst mod nord på øen. Men han betalte heller ikke meget for den. Det var en investering for fremtiden, sagde han på det tidspunkt.“

„Det sagde de fleste på den tid.“

„Ja, det ved jeg. Den allerværste yuppietid. Men Mons så altså længere frem end de fleste.“

„Hvad tænker du på?“

„Vedvarende energi. Han forestillede sig, at der dér ude på klipperne … at det var det perfekte sted for en vindmøllepark. Teknologien var under fuld udvikling. I Danmark og flere andre lande var de første, moderne vindmølleparker allerede etableret, og der var en lang række på tegnebrættet. Her i landet forelå der planer om vindmøller både i Nord-Trøndelag og i Nordland. Mons var sikker på, at Vestlandet ville følge efter – ikke mindst med henblik på, hvad der skal skabe værdierne, når havbunden engang bliver tømt for olie.“

„En skov af vindmøller langs hele kysten? Det bliver noget for turisterne på hurtigruten at glæde sig over.“

Hendes blik lynede. „Netop! Det er som at høre hans datter. Else. Grøn i livet og grøn i hovedet.“

Jeg hævede øjenbrynene. „Så var det måske det, I var uenige om?“

„Det kan du godt sige, ja. Else var selvfølgelig hans øjesten. Hun var ikke mere end fire år, da hun mistede sin mor, og hun havde allerede oplevet en masse grimme ting, inden det skete.“

„Jaså?“

„Ja. I hvert fald … Mons var begyndt at høre på hende. En ændring af dimensioner, kan jeg love dig. Han plejede ellers … nå ja.“

„Selv gamle betonsocialister kan blive grønne, bare de bliver gamle nok.“

„Det må i så fald være af mug. Desuden har Mons aldrig været socialist, det kan jeg godt love dig.“

„Næ, sådan lyder han nu heller ikke, men …“

„Men – for at prøve at tale færdig, hvis det ellers var muligt.“ Hun så ironisk på mig.

Jeg nikkede og slog ud med den ene arm.

„Vi var to mod to. Mons og Else på den ene side. Kristoffer og jeg på den anden.“ Inden jeg nåede at stille spørgsmålet, kom hun mig i forkøbet. „Ja, Kristoffer er hans søn. Det er ham, der skal overtage firmaet, når Mons trækker sig tilbage.“

„Javel. Men hvem har så aktiemajoriteten i selskabet?“

„Ja, det har Mons. Stadig.“

„Men så kunne han vel også gøre, hvad der passede ham, ikke?“

Hun så opgivende på mig. „Hvorfor tror du, vi var uenige?“

„Øh, men … Var det det eneste? Og denne – hvad skal jeg kalde det? – miljøkonflikt, den førte altså til, at Mons smækkede med døren og gik sin vej, og siden har ingen set ham?“

„Ja.“

„Ingen andre – konflikter?“

„Hvad skulle det være?“

„Åh … de fleste ægteskaber er som et farvand fuldt af undervandsskær. Man ved aldrig, hvornår man støder på et af dem.“

„Vi havde ikke andre konflikter.“

„Jeg må vel tro på dig, når du siger det.“

„Ja, det må du faktisk.“

„Jeg går ud fra, at du har prøvet at ringe til ham? Han har vel sin mobiltelefon med sig?“

Hun skævede over mod Brekkhus. „Ja. Men man kan ikke komme i kontakt med den. Han må have slukket den. Eller også …“

Jeg fulgte lidt forsinket hendes blik. „Du har måske også ringet et par steder hen i sagens anledning, Brekkhus?“

Han rømmede sig og fik et forlegent udtryk i ansigtet. Lidt anspændt sagde han: „Der er ikke observeret nogen aktivitet på hans telefon siden lørdag eftermiddag.“

„Altså med andre ord intet, efter at han forsvandt?“

„Det lyder alvorligt,“ sagde Karin.

Brekkhus trak på skuldrene. „Det kan det være. Men det kan også være, som Ranveig sagde, at han har slukket den.“

„Eller han kan have tabt den i vandet, mens han var ude at sejle,“ tilføjede Ranveig. „Han kan for så vidt sagtens have kylet den i vandet. Han kunne have et voldsomt temperament.“

„Jaså? Kunne han være – brutal?“

„Nej, nej. Ikke på den måde, at han slog. Slet ikke. Men det kunne gå fysisk ud over ting. Engang, vi diskuterede, smed han mobiltelefonen på gulvet og trampede på den, så hårdt, at den gik totalt i stykker.“

„Kostbare vaner, må jeg sige. Men … han er vel ikke simpelthen bare taget hjem?“

„Nej. Det har jeg selvfølgelig undersøgt. Jeg fik Kristoffer til at køre derop, men der var ingen hjemme.“

„Hvor bor I inde i byen?“

„På Storhaugen.“

Jeg havde fundet min notesbog frem, og hun gav mig husnummeret. Derefter noterede jeg også deres telefonnummer i byen, Mons Mælands mobilnummer og hendes eget.

„Og Kristoffer, hvor bor han?“

„På Ole Irgens vei.“

„Familie?“

„Om Kristoffer har familie? Ja, ægtefælle og to børn – ikke at jeg kan se, hvad det skulle have med sagen at gøre.“

„Næh, det er bare for at danne mig et billede. Og datteren?“

„Else bor på Kronstad. – I et studenterkollektiv,“ tilføjede hun med en sarkastisk undertone.

„Og adressen?“

„Altså, ved du nu hvad? Ibsens gate. Men jeg vil helst ikke have, at du ulejliger dem med – det her.“

„Men de kender til det?“

„Jeg har jo lige sagt, at jeg bad Kristoffer om at smutte hjem og se efter Mons, men … som sagt … Det er ikke noget at plage dem med.“

Jeg så på hende. „Deres far er forsvundet, og du vil ikke have, at jeg skal – plage dem med det?“

„Jeg mener bare, at … De kan jo alligevel ikke vide noget.“

„Ikke det? Det kunne da være. Det må have været temmelig traumatisk, dengang de mistede deres mor. Else var ikke mere end fire år gammel, sagde du?“

„Det er korrekt.“ Hun så på Brekkhus. „Og Kristoffer må så have været – tolv, var han ikke?“ Brekkhus nikkede, og hun fortsatte: „De vil ikke tale om det.“

Brekkhus rømmede sig. „Det var naturligvis et chok for dem. Men de var her ikke, da det skete. Heldigvis.“

„Hvor var de så?“

„Øh … det kan jeg sandelig ikke huske, men jeg mener, at Kristoffer – var på tur med en kammerat og hans familie, og Else overnattede hos en veninde.“

„Forældrene havde med andre ord en slags friweekend, som endte helt katastrofalt.“

„Ja. Det kan man roligt sige.“

Jeg vendte igen min opmærksomhed mod Ranveig. „Hvordan er dit forhold til dine stedbørn?“

Hun tøvede et øjeblik, inden hun svarede: „Helt – normalt. Jeg er ikke nogen ond stedmor som i Askepot, hvis det er det, du antyder.“

„Jeg antyder ikke noget som helst. Jeg noterer mig bare, at du ikke vil have, at jeg – generer dem med det her forsvindingsnummer …“

Hun sukkede. „Selvfølgelig må du da tale med dem. Jeg mente det ikke på den måde. Men de har deres egne problemer. Jeg kan ikke forestille mig, at de kan bidrage med noget. Det var bare det, jeg mente.“

Jeg nikkede. „Godt. Men hvor mener du så, jeg bør begynde? Hvor ligger firmaets kontorer?“

„I Drottningsvik. Men …“

„Du synes måske heller ikke, at jeg skal ulejlige firmaet?“

Hun himlede med øjnene. „Der kan du i hvert fald finde Kristoffer. Det, jeg tænker på, er bare … Hvis det skulle slippe ud, at han er – savnet … Det er en sårbar branche.“

„Det er min også. Især når jeg ikke kan få noget at arbejde med.“ Jeg tænkte mig lidt om. „Hvad med – Brennøy? Kan han være taget derop?“

Hun så usikkert på mig. „Der er kun grunden. Ikke noget hus.“

„Men det var da det, skænderiet drejede sig om, ikke? Måske er han taget derop for at se stedet igen. Måske for at finde ud af, om han alligevel var enig med jer. Med dig og Kristoffer.“

„Joh …“

„Og så er der endnu et spørgsmål, som jeg er nødt til at stille dig.“

„Ja?“ Hun så afventende på mig, og jeg fornemmede en kulde i hendes blik.

„Har du nogen mistanke om … Kunne det tænkes, at han har – en anden?“

Hun sukkede tungt. „Havde det endda bare været – så vel, havde jeg nær sagt. Så havde der i hvert fald været en forklaring. Et sted, vi kunne begynde at lede. Men nej, jeg må skuffe dig, Varg. Jeg har ingen mistanke om noget i den retning.“

„Skuffe og skuffe. Den slags sager tager jeg som sagt slet ikke, så …“

En pludselig stilhed sænkede sig over forsamlingen. Jeg lod blikket glide fra Ranveig Mæland til Bjørn Brekkhus, begge med lige mismodige ansigtsudtryk, og videre til Karin, som også så temmelig opgivende ud.

Som for at overbevise mig helt sagde Ranveig: „Du får selvfølgelig dit arbejde betalt. Jeg kan overføre pengene, så snart jeg kommer hjem. Bare giv mig dit kontonummer og et beløb.“

Det fik hun uden at få et nervøst sammenbrud over nogen af delene. Hun så sig rundt. „Har alle fået kaffe nok?“

„Ja tak,“ blev der svaret med varieret stemmestyrke omkring bordet.

„Ja, men så vil jeg lige vaske kopperne af, og så kan vi tage af sted.“

„Jeg skal nok hjælpe dig,“ sagde Karin.

Jeg så på Brekkhus. „Kunne vi to lige gå udenfor et øjeblik?“

Han så på mig med et humoristisk glimt i øjet. „Smøgforlegen?“

„Jeg ryger ikke. Men der var lige noget …“

Han nikkede og rejste sig, og vi gik ud sammen. Ranveig så langt efter os, da vi gik. Det så ud, som om hun havde lyst til at gå med. Men hvad vidste jeg om det? Måske var hun bare smøgforlegen?

4

Det var begyndt at regne. Havgusen lå lavt over landskabet, og Lygra var forsvundet i den grå tåge. Den tætte, lodrette regn slog mod jorden med voldsom kraft. Vi blev stående i vindfanget for ikke at blive gennemblødt. Neden for os lå båden og vuggede ved kajen som en forædt måge, tung af mavefedt.

Brekkhus skævede til mig, afventende.

„Det virkede ikke, som om Ranveig lægger særlig megen vægt på det, der skete med Mælands første ægtefælle, Lea.“

„Nej.“

„Du kunne måske give mig lidt mere fyldestgørende oplysninger?“

Han rokkede svagt med hovedet. „Ikke meget mere end det, jeg allerede har sagt, og … Ja, jeg kan faktisk heller ikke rigtig se, hvordan det kan have noget med denne her sag at gøre.“

„Det kan du overlade til mig at vurdere.“

„Den sætning har jeg selv udtalt adskillige gange.“

„Men så ved du, at den er nødvendig. Nå …“

Han lod sit blik glide ned mod båden, kajen og den lille vig. „Som sagt … De fandt hendes badekåbe og sko dernede. Der manglede ikke nogen af bådene. Alt tydede på en drukneulykke.“

„Men Ranveig antydede noget om – tunge depressioner.“

„Ja. Hun led af det, som på fagsproget hedder fødselsdepressioner. Begge gange.“

„Hvor alvorlige var de?“

„Efter den sidste var hun indlagt temmelig længe.“

„Okay, jeg forstår. Så med andre ord var selvmord heller ikke helt usandsynligt …“

„Nej, det var det ikke, hvilket for så vidt kun forstærkede situationens alvor.“

„Men liget blev ikke fundet?“

„Nej, men … Strømforholdene kan være ret dramatiske herude.“

„Ja, det ved jeg. Men de fleste lig plejer vel alligevel at dukke op til overfladen efter et stykke tid?“

„Javist. I de følgende år fik vi også ved flere lejligheder anledning til at tage papirerne fra dengang frem igen. Faktisk allerede måneden efter, men det var en langt yngre kvinde og uden noget modermærke.“

„Modermærke?“

„Ja.“ Han tog sig automatisk til lænden. „Lea Mæland skulle efter sigende have et modermærke på lænden. Stjerneformet, sagde man. Personligt har jeg aldrig set det.“

„Og efterhånden blev det naturligvis også uaktuelt at bruge som kendetegn.“

„Det siger sig selv. Personer, som har ligget i vandet i mere end en måned … Der sker ret dramatiske ting med kroppen, og … Som regel er der også blevet spist af dem.“

„Og alligevel kalder man krabber for en delikatesse.“

„Ja, men vi spiser jo heller ikke maven.“

„Nej, og tak din fanden for det, som Luther siger.“

Han så forundret på mig på den måde, som bymenneskers humor ofte blev modtaget med på disse kanter.

„Blev Mons Mæland hentet ind til afhøring i sagen?“

„Formelt var vi jo nødt til det, men eftersom Mons og jeg var gode bekendte, var det en anden på lensmandskontoret, som fik ansvaret for den efterforskningsmæssige side af sagen.“

„Og hvilken konklusion nåede man frem til?“

„At der ikke var nogen grund til mistanke. Han havde været ude i Lurefjorden og fiske aftenen før og var kommet sent hjem. Lea var allerede gået i seng.“

„Der var altså ikke tale om noget ægteskabeligt skænderi den gang?“

„Ikke som jeg forstod det, nej.“

„Hvor godt kendte du og Mons Mæland hinanden?“

„Vi mødtes et par gange om ugen, da vi var unge, men det var først senere … Vi blev først nære venner, da de begyndte at holde ferie herude. Jeg bor selv lige derovre.“ Han pegede over sundet mod Lygra.

Jeg skulle lige til at sige noget mere, da døren bag os blev åbnet, og Karin kom ud. „Nå, står I her?“

„Vi venter på Noah,“ sagde jeg.

Hun så bekymret op mod himlen. „Ja, det ser ud til, at alle sluser er åbnet.“

„Og der er intet, der tyder på, at de bliver lukket lige med det samme.“

Ranveig dukkede op bag Karin. „Jeg tænkte, om du måske ville se annekset, Varg?“

Jeg så over mod hushjørnet. „Ja, hvorfor ikke. Er der nogen særlig grund?“

„Det er dér, han har sit kontor, når vi opholder os herude.“

„Ja, men så går vi derover,“ sagde jeg, trådte ud i regnen og trak jakken op over hovedet, mens jeg med hastige skridt gik over mod det lille anneks, vi havde set ude fra vandet. De andre kom bag mig, Ranveig og Karin forudseende nok med hver sin paraply, Brekkhus kækt og barhovedet med vandet strømmende ned ad sig. I løbet af få sekunder havde regnen lagt hans hår fladt ned mod issen, som var det malet på hovedbunden.

Ranveig trak nøgleknippet frem igen, fandt hurtigt den rigtige og låste os ind. Vi skyndte os indenfor, mens vi rystede vandet af os som hunde, der havde været ude at føjte og blev lukket ind fra skybruddet.

Hun tændte lyset i loftet, og vi så os omkring. Annekset bestod af ét rum. Et højt bord var anbragt foran vinduet. På bordet lå der bunker af papir, dokumenter, skriveredskaber og en stabel disketter. Langs den ene væg stod en toetages køjeseng, og i det ene hjørne stod et gammeldags vaskestativ foran et lille spejl på væggen. På en lille kommode stod en elkedel, et par krus, et glas med pulverkaffe og et par æsker med teposer, engelsk morgenblanding i den ene, grøn te med citron i den anden.

„Ingen pc?“ spurgte jeg.

„Han plejer at skrive på en bærbar … Dér.“ Hun pegede på et tomt felt imellem papirdyngerne.

„Men den har han tydeligvis taget med sig?“

Hun nikkede. Brekkhus så sigende på mig.

„Findes der noget så avanceret som internetforbindelse herude?“

„Nej, selvfølgelig ikke. Men det skulle ikke undre mig, om det kommer en dag.“

„Så pc’en fungerede mest som en flytbar skrivemaskine?“

„Ja, selvfølgelig. Men han kunne tage en masse dokumenter med og sidde og arbejde med dem her, inden han tog dem med hjem – eller hen på kontoret – når weekenden var forbi.“

Jeg gik hen til skrivebordet og lagde hånden på en af papirbunkerne. Jeg så på Ranveig. „Må jeg –?“

„Ja, endelig!“ Hun slog ud med armene.

Jeg bladrede hurtigt gennem de øverste papirer i begge bunker. Det var stort set ikke andet end jobrelaterede dokumenter, som ikke sagde mig ret meget. De omhandlede flere større ejendomsprojekter, blandt dem et sommerhusprojekt langt mod nord i Øygarden og en større industrisatsning i Gulen. Det sidste så ud til at være koblet sammen med vedvarende energi, vind- eller bølgekraft. Jeg lagde mærke til en underskrift, som gik igen flere steder. Navnet var Jarle Glosvik.

Det øverste stykke papir i bunken til højre for det sted, hvor pc’en skulle have stået, var et brev pyntet med et dynamisk, blåt logo, hvor et vindblæst N smeltede sammen med et P, suppleret med den forklarende undertekst Norcraft Power. I brevet, som var stilet til Mæland Areal A/S, att: Mons Mæland, bekræftede signaturen Erik Utne, at den planlagte præsentationsrunde på Brennøy kunne finde sted som aftalt, den 9. september klokken 12.30. Selskabet ville være repræsenteret af en delegation på fire personer, ledet af Utne selv.

„Han skal til Brennøy på onsdag,“ sagde jeg og rakte brevet frem.

Ranveig tog det og læste. Så nikkede hun. „Men så må vi da håbe, at han dukker op.“

„Ja … Mener du, at vi skal lade sagen ligge indtil da?“

„Nej, det mener jeg ikke. Men …“ Hun så på Brekkhus som for at bede om støtte fra den kant.

„Det, Ranveig mener, er vel, at … Mons absolut bør være til stede ved det møde. Hvis ikke, kan hele aftalen gå i vasken.“

„Så hvis ikke Mons Mæland selv dukker op, så …“

Hendes blik mødte mit igen. „Tal med Kristoffer,“ sagde hun sagte.

„Der er meget, der taler for, at jeg bør gøre det,“ sagde jeg. „Må jeg tage det her med mig?“

Hun nikkede tavs.

Meget andet af umiddelbar interesse fandt jeg ikke på hans provisoriske skrivebord. Jeg fik lov til at åbne skufferne i den lille kommode, men det eneste, der lå der, var et lille udvalg af konvolutter i forskellige størrelser, flere disketter med labels, som henviste til indholdet, alt sammen ifølge etiketterne af arbejdsmæssig karakter. At gennemgå indholdet i hver enkelt af dem ville tage sin tid og efter alt at dømme være af tvivlsom betydning. I den nederste kommodeskuffe fandt jeg noget, som gav mig et stik af længsel efter mit eget kontor: en halv flaske, halvfuld snaps. Men det var ikke mit mærke. Denne her var dansk og burde helst nydes afkølet.

Vi lod det hele ligge. Jeg kastede et sidste blik rundt, inden vi forlod det lille anneks. På væggen hang et enkelt landskabsbillede af den type, man arver efter forældre med en simpel kunstsmag. Jeg havde selv et par stykker fra min fars barndomslandskab i Sunnfjord, som næppe heller var de store kunstværker.

„De brugte vistnok det her som beboelse, dengang hytten blev bygget. Jeg mener, det var lige inden krigen.“

„Hans forældre?“

„Nej, nej. Mons og Lea købte det, da Kristoffer var lille. Det må have været tidligt i halvfjerdserne.“

„Okay.“

Så gik vi ud. Regnen var stilnet af. Den lyse regntåge lå som et silketæppe over landskabet. Som et bankende hjerte højt over os skimtede vi den hvide solskive, som endnu ikke var kraftig nok til at trænge igennem.

Mens Ranveig låste hytten af, stillede jeg mig lidt afsides med Brekkhus. „Sig mig … Hvad tror du personligt om det her forsvindingsnummer?“

„Personligt?“

„Ja, som en god ven. Tror du … der er sket noget med ham?“

Hverken Ranveig eller Karin var i nærheden. Alligevel dæmpede han stemmen. „Hvis du spørger mig, tror jeg, at han dukker op. Mit gæt er, at han er gået under jorden – for nu at sige det på den måde – for at undgå den ubehagelige konfrontation, der kan komme ude på Brennøy i forbindelse med præsentationsrunden på onsdag. Eller …“

„Ja?“

„Tja … For at slippe for utilbørlige forsøg på overtalelse, måske.“

„Tænker du på – bestikkelse?“

„For eksempel. Men det er selvfølgelig umuligt at vide. Kun tiden kan give os svaret.“

„Og tidens mølle maler langsomt. Som tilfældet var med Lea.“

„Man regnede trods alt sagen for opklaret efter nogle år.“

„Blev hun erklæret død?“

„Ja.“

Flere kommentarer havde han ikke. Ti minutter senere var vi om bord på båden og på vej ind mod fastlandet igen. Brekkhus førte os sikkert ind til Feste, hvor der lå en båd ved kajen for at tanke diesel, assisteret af den hjælpsomme købmand, som kastede et sidste, undrende blik i retning af os, inden vi satte os ind i vores biler. Han undrede sig sikkert stadig over, hvem vi var, og hvilket ærinde vi havde derude. Der skete trods alt ikke meget på disse kanter af Nordhordland en mandag formiddag i september.

Inden vi skiltes, sagde jeg til Ranveig: „Vil du ringe til Kristoffer og forberede ham på, at jeg kontakter ham?“

„Det skal jeg nok,“ sagde hun og smilede kort. „Held og lykke, Varg. Jeg håber, du finder ham, inden …“

„Inden hvad?“

„Inden mødet på onsdag.“

Jeg nikkede og smilede opmuntrende, men inden jeg satte mig ind bag rattet i min bil, var smilet forsvundet og tanker for længst i gang med at kværne rundt. Eller inden det er for sent, sagde jeg til mig selv.

„Guderne må vide, hvordan jeg skal kunne finde ham med så lidt at gå efter,“ sagde jeg til Karin. Derefter hørte jeg næsten intet af, hvad hun småsnakkede om ved siden af mig, mens vi fulgte den smalle, snoede vej ind mod Seim og derefter ind på hovedvejen fra Mongstad og sydpå mod Bergen.

Inden vi nåede rundkørslen ved Knarvik, ringede min mobiltelefon. Jeg fik Karin til at tage den. Efter et par ord så hun på mig. „Det er Ranveig. Kristoffer venter dig klokken 15.30. Er det i orden?“

Jeg kastede et blik på uret på instrumentbrættet. Det viste 14.10. „Ja, hvis vi ikke støder på uforudsete forhindringer, så … Sig, at jeg kommer.“

Hun bekræftede aftalen, udvekslede endnu nogle få ord og afsluttede samtalen.

Idet vi kørte ud på Nordhordlandsbroen, var solen i færd med at bryde igennem skydækket. Kraftige, hvide solsøjler skråede over Byfjorden, konturerne af en kolossal konstruktion, rejst for at holde den mest pålidelige energikilde af dem alle på plads, så længe den bare blev ved med at brænde.

Ved Fløenbakken satte jeg Karin af efter at have kysset hende let og aftalt en sen middag, inden jeg kørte videre mod Ytre Laksevåg og min første konkrete opgave i denne sag.

Forfatteren Gunnar Staalesen

Gunnar Staalesen, født 1947, er norsk forfatter og er især kendt for sine kriminalromaner. I Norge har Gunnar Staalesen imidlertid også udgivet både digtsamlinger samt børnebøger, essays og dramatik til teatre og TV. Gunnar Staalesen er cand.phil. fra universitetet i Bergen med fagene engelsk, fransk og litteraturvidenskab.
Gunnar Staalesen debuterede i 1967 med romanen Uskyldstider. På dansk grund debuterede han med sin store krimiserie om Varg Veum, som sidenhen er udkommet i adskillige bind. Derudover er Gunnar Staalesen forfatter til den populære Bergen-trilogi: 1900 Morgenrøde fra 1998, 1950 High noon fra 1999 og Aftensang fra 2001.
Gennem forfatterskabet har han bl.a. modtaget Boghandlernes ”takk for boken” pris 1989, Gyldendal-prisen 1989, Palle Rosenkrantzprisen 1990, Riksmålsprisen for barne- og ungdomsbøker 1994 og Rivertonklubbens ærespris 2012.

Fotograf: Helge Hansen

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER