FLAMINGO er bøger, der forfører

”A book is a dream that you hold in your hand”

- Neil Gaiman

Rigtig god læselyst.
FLAMINGO

Om Besat

12-årige Naomi Bowes’ liv ændres brat den nat, hun opdager sin fars uhyggelige hemmelighed.

Mange år senere, nu voksen og en succesfuld fotograf med et nyt efternavn, flytter Naomi til den idylliske by Sunrise Cove. Hun ser frem til ensomheden og muligheden for at starte forfra et sted, hvor hun ikke er kendt som datter af en seriemorder.

Langsomt bliver byen hendes hjem og byens indbyggere hendes venner – selvom den vedholdende Xander Keaton gør det klart, at han gerne vil være mere end det.

Men hendes fars forbrydelser er en besættelse, det er svært at ryste af sig. Og Naomis fortid haler for alvor ind på hende, da kvinder begynder at forsvinde i området. Hendes far sidder stadig i fængsel, så hvorfor er de blevet slået ihjel på præcis samme måde som hans ofre?

Nora Roberts

Besat

På dansk ved
Merete Rostrup Fleischer

(Læseprøve)

FLAMINGO

Besat (Læseprøve)

© Nora Roberts & FLAMINGO, 2017
På dansk ved Merete Rostrup Fleischer efter The Obsession

By arrangement with Writers House, New York and Ia Atterholm Agency, Sweden.

Omslag:Morten Gorm

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-23730-6

© Nora Roberts & FLAMINGO 2017

FLAMINGO er et forlag under Gyldendal
Klareboderne 3, 1001 København K
www.Gyldendal.dk

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.Flamingobooks.dk

Til:

Elaine, Jeanette, JoAnne, Kat, Laura, Mary, Mary Kay, Nicole, Pat, Sarah.

Og den ene fabelagtige uge om året, hvor vi alle er sammen.

Afsløring

For nu ser vi i uklart omrids ved hjælp af et metalspejl.

– KORINTER 13:12

1

29. august 1998

Hun vidste ikke, hvad der vækkede hende, og uanset hvor mange gange hun genlevede den nat, uanset hvor mareridtet jog hende hen, ville hun aldrig finde ud af det.

Sommeren gjorde luften til en våd, simrende sammenkogt ret, der lugtede af sved og udkogte grøntsager. Den summende ventilator på hendes kommode rørte rundt i den, og det var som at sove i dampen fra den kogende gryde.

Men hun var vant til det. Vant til at ligge på sommerfugtige lagener for åbne vinduer til lyden af et utrætteligt cikadekor og holde fast i det spinkle håb om, at en svag brise snart ville trænge gennem lummerheden.

Det var ikke varmen, der vækkede hende, og heller ikke den blide rumlen af et tordenvejr i det fjerne. Naomi gik fra sovende til vågen på et splitsekund, som om nogen havde rusket hende og råbt hendes navn ind i øret på hende.

Hun satte sig op i sengen og blinkede i mørket. Der var ikke andet at høre end ventilatorens summen, cikadernes sang og en ugles dovne, vedholdende tuden. Alt sammen sommerlyde på landet, som hun kendte så godt som sin egen stemme, og ingen af dem kunne give hende de sære små klik i halsen.

Nu hvor hun var vågen, mærkede hun varmen klæbe til kroppen som gaze, der havde været dyppet i varmt vand. Hun ville ønske, det var morgen, så hun kunne snige sig ud, inden nogen vågnede, og køle ned i vandløbet.

Pligter først. Det var reglen. Men det var så varmt, at hun følte, hun måtte skubbe varmen til side som gardiner for at tage et enkelt skridt. Til gengæld var det lørdag (eller ville være det, når det blev morgen), og nogle gange slækkede mor lidt på reglerne, når det var lørdag – hvis far ellers var i godt humør.

Da hun hørte tordenen rumle, kravlede hun glad ud af sengen og skyndte sig hen til vinduet. Hun elskede tordenvejr og måden, hvorpå vinden hvirvlede sig piskende mellem træerne, himlen blev uhyggelig, og lynene skar gennem luften i skarpe glimt.

Måske ville tordenvejret bringe regn og køligere luft med sig. Måske.

Hun lagde sig på knæ på gulvet og hvilede albuerne mod vindueskarmen, mens hun betragtede den smule måne, hun kunne se gennem varmen og skyerne.

Måske.

Hun ønskede det. En pige, der ville blive 12 om to dage og stadig troede på ønsker. Et ordentligt uvejr, tænkte hun, med z-formede lyn og torden som buldrende kanoner.

Og masser og masser af regn.

Hun lukkede øjnene, vendte ansigtet mod himlen og prøvede at snuse til luften. Iført sin Sabrina, skolens heks-T-shirt hvilede hun hagen i hænderne og så nærmere på skyggerne.

Igen ønskede hun, at det blev morgen, og eftersom ønsker ikke kostede noget, kunne hun lige så godt ønske, at det var morgenen på hendes fødselsdag. Hun ønskede sig virkelig meget en ny cykel, og hun havde antydet det masser af gange for sine forældre.

Hun knælede og ønskede sig, at det blev morgen, denne høje, ranglede pige, der endnu ikke havde fået bryster – det vidste hun, for hun tjekkede dagligt. Varmen fik håret til at klæbe til nakken. Irritabelt løftede hun det fri og trak det frem over den ene skulder. Hun ville gerne klippe det helt kort, ligesom alferne i den eventyrbog, hendes bedsteforældre havde givet hende, inden det blev forbudt for dem at se hinanden.

Men far sagde, at piger skulle have langt hår, og drenge kort. Så hendes lillebror blev karseklippet i Vick’s frisørsalon inde i byen, og det eneste, hun kunne gøre med sit næsten-blonde hår, var at sætte det op i en hestehale.

Hvis man spurgte hende, blev Mason topforkælet, fordi han var en dreng. Han havde fået et basketballnet og en målplade og en officiel Wilsonbasketball til sin fødselsdag. Han fik også lov til at gå til baseball – noget, kun drenge kunne ifølge fars regler (hvilket Mason aldrig lod hende glemme) – og eftersom han var den yngste med hele 23 måneder (hvilket hun aldrig lod ham glemme), havde han ikke ret mange pligter.

Det var ikke fair, men hvis hun sagde det, ville hun bare få tildelt flere pligter og risikerede at miste sine tv-privilegier.

Desuden ville hun være ligeglad med alt det andet, hvis hun fik den nye cykel.

Naomi nåede at se et afdæmpet lyn – bare en glitren lavt på himlen. Det er på vej, sagde hun til sig selv. Ønskestormen ville komme og bringe det kolde og våde med sig. Hvis det regnede og regnede og regnede, ville hun slippe for at luge i haven.

Den tanke begejstrede hende så meget, at hun nær var gået glip af det næste lysglimt.

Denne gang kom det ikke fra et lyn, men fra en lommelygte.

Hendes første tanke var, at nogen snusede rundt og måske ville begå indbrud. Hun begyndte at rejse sig for at løbe ind til sin far.

Da så hun, at det var hendes far. Han gik væk fra huset hen mod træerne, og han bevægede sig hurtigt og målrettet.

Måske var han på vej ned til vandløbet for at bade? Ville han blive vred, hvis hun gik med? Hvis han var i godt humør, ville han le.

Hun behøvede ikke tænke sig om to gange, men greb bare sine klipklappere, stak sin egen lille lommelygte i lommen og listede ud af huset, stille som en mus.

Hun vidste, hvilke trappetrin der knirkede – det vidste de alle – og hun undgik dem som sædvanligt. Far brød sig ikke om, hvis hun eller Mason sneg sig nedenunder for at få noget at drikke, når først de var blevet lagt i seng.

Hun tog først klipklapperne på, da hun nåede bagdøren, og hun åbnede den kun lige nok til, at hun kunne mase sig ud, så den ikke knirkede.

Et øjeblik troede hun, at hun havde mistet lommelygten af syne, men heldigvis fik hun øje på den igen og styrtede efter den. Hun ville blive lidt på afstand, til hun havde en idé om, hvad humør hendes far var i.

Han drejede pludselig af, gik væk fra vandløbets lave vand og bevægede sig dybere ind i skoven, der afgrænsede den del af landskabet, hun stod i.

Hvor skulle han mon hen? Nysgerrigheden drev Naomi fremad, sammen med den nærmest svimlende spænding, det gav hende at snige sig gennem skoven midt om natten. Det blev kun mere eventyragtigt af, at det rumlede og lynede over hende.

Hun kendte ikke til frygt, selvom hun aldrig havde været så langt inde i skoven før – det var forbudt. Hendes mor ville give hende klø, hvis hun blev taget, så det ville hun undgå.

Hendes far bevægede sig hurtigt og sikkert, som om han vidste, hvor han var på vej hen. Hun kunne høre de gamle, tørre blade knase under hans støvler på den smalle sti, så hun holdt god afstand. Det gik ikke, at han hørte hende.

Noget hylede, og hun fór forskrækket sammen. Hun måtte slå hånden for munden, for at hendes fnisen ikke kunne høres. Det var bare en gammel ugle, der var på jagt.

Skyerne gled ind foran månen. Hun var lige ved at falde, da hun slog en bar tå mod en sten, og igen slog hun hånden for munden, denne gang for at han ikke hørte hendes smerte.

Hendes far stoppede op, og hendes hjerte slog som trommestikker. Hun stod stiv som en statue og trak knap nok vejret. For første gang spekulerede hun over, hvad hun ville gøre, hvis han vendte sig om og kom tilbage mod hende. Hun kunne ikke løbe, for det ville han helt sikkert høre. Måske kunne hun kravle væk fra stien og gemme sig i buskadset. Og bare håbe, at hun ikke mødte en sovende slange.

Da han begyndte at gå videre, blev hun stående og sagde til sig selv, at hun skulle vende om, inden hun for alvor stod til ballade. Men lyset var som en magnet, der trak hende med sig.

Det hoppede og rystede et øjeblik. Hun hørte noget rasle og skrabe og så noget, der knirkede ligesom bagdøren.

Så forsvandt lyset.

Hun stod dybt inde i skoven og trak vejret overfladisk. Trods den varme, tunge luft løb det hende koldt ned ad ryggen. Hun tog et skridt baglæns, så to, da trangen til at løbe overmandede hende. Det begyndte igen at klikke i hendes hals, og hun kunne dårligt synke. Mørket, alt mørket lukkede sig om hende – alt for stramt.

Løb hjem, løb. Skynd dig hjem i seng og luk øjnene. Stemmen i hendes hoved skingrede lige så højt som cikaderne.

„Bangebuks,“ hviskede hun og holdt om sig selv. „Lad være med at være sådan en bangebuks.“

Hun fortsatte forsigtigt videre ved at føle sig frem med fødderne. Skyerne gled endnu en gang fra månen, og hun kunne se omridset af en ruin i det svage månelys.

Det lignede en gammel hytte, der var brændt ned, så det nærmest kun var fundamentet og en gammel skorsten, der stod tilbage.

Frygten veg for en fascination af skyggerne i al deres gråhed og den måde, hvorpå det svage månelys spillede hen over de forkullede mursten og sorte træ.

Igen ville hun ønske, at det var blevet morgen, så hun kunne udforske stedet. Hvis hun kunne snige sig tilbage, når det var lyst, kunne det være hendes sted. Et sted, hun kunne tage sine bøger med hen og sidde og læse i fred for sin bror. Måske tegne eller bare dagdrømme.

Nogen havde boet her engang, så muligvis var der spøgelser. Det var en spændende tanke. Hun kunne virkelig godt tænke sig at møde et spøgelse.

Men hvor var hendes far blevet af?

Hun tænkte igen på den raslen og knirken, hun havde hørt. Måske var det som en anden dimension, han havde åbnet døren til og var gået ind igennem?

Han havde sine hemmeligheder – det havde alle voksne vel. Hemmeligheder, de holdt fra alle, hemmeligheder, der fik blikkene til at blive hårde, hvis man stillede det forkerte spørgsmål. Måske var han en opdagelsesrejsende, der gik gennem en magisk dør og ind i en anden verden.

Det ville han ikke kunne lide, at hun tænkte, for andre verdener, sådan nogle med spøgelser og skolehekse, var ikke med i biblen. Eller måske ville han ikke have, at hun tænkte sådan, fordi det var sandt.

Hun vovede at tage et par skridt længere frem med ørene på stilke efter den mindste lyd. Det eneste, hun kunne høre, var torden, der rullede nærmere.

Da hun denne gang slog sin tå, undslap et lille skrig hende, og hun hoppede rundt på det ene ben, til smerten fortog sig. Dumme sten, tænkte hun og så ned.

Det var ikke en sten, hun kunne se i det blege månelys, men en dør. En dør i jorden! En dør, der ville knirke, når den blev åbnet. Måske en magisk dør?

Hun kom ned på alle fire og lod hånden glide hen over den – og fik en splint i fingeren som tak.

Man fik ikke splinter i hænderne af magiske døre. Det var nok bare en gammel forrådskælder eller et beskyttelsesrum. Selvom skuffelsen lagde en dæmper på hendes humør, mens hun suttede på den ømme finger, var der stadig en dør i jorden ude i skoven ved en nedbrændt hytte.

Og hendes far var gået derned.

Hendes cykel! Måske gemte han hendes cykel dernede og var ved at samle den i netop dette øjeblik? Med fare for at få endnu en splint lagde hun øret mod det gamle træ og kneb øjnene sammen, så hun kunne koncentrere sig.

Hun mente at kunne høre ham gå rundt dernede. Han udstødte en form for gryntende lyd. Hun så ham for sig samle cyklen – skinnende og ny og rød – hans store hænder valgte det helt rigtige værktøj, mens han fløjtede for sig selv, sådan som han plejede at gøre, når han arbejdede på et eller andet.

Han var dernede og gøre noget helt specielt for hende. Hun ville ikke beklage sig (i tankerne) i en hel måned over sine pligter.

Hvor lang tid kunne det tage at samle en cykel? Hun burde skynde sig hjem, så han ikke fandt ud af, at hun var fulgt efter ham. Men hun havde virkelig, virkelig, virkelig lyst til at se den. Bare et lille kig.

Hun kravlede væk fra døren, hen over den nedbrændte hytte og gemte sig bag skorstenen. Det ville ikke tage ham ret lang tid – han var god med værktøj. Han kunne åbne sit eget værksted, hvis han ville, for han arbejdede kun for kabelselskabet i Morgantown for at kunne forsørge sin familie.

Det sagde han selv hele tiden.

Et lyn flængede himlen, hun så hurtigt op, og den torden, der fulgte, var mere et brag end en rumlen. Hun burde være gået hjem, det var sandt, men hun kunne ikke gå tilbage nu. Han kunne komme op, hvert øjeblik det skulle være, og så ville han helt sikkert opdage hende.

Hvis han tog hende på fersk gerning, blev der ingen skinnende rød cykel til hendes fødselsdag.

Hvis uvejret brød løs, ville hun bare blive våd, det var det hele. Hun ville blive kølet af.

Hun sagde til sig selv, at han ville komme om højst fem minutter. Da de var gået, ville det kun tage fem minutter til. Og hun skulle tisse. Hun prøvede at holde det tilbage, ignorere det, trykke det op, men til sidst opgav hun og kravlede baglæns ind mellem træerne.

Hun rullede med øjnene, trak shortsene ned og satte sig på hug med fødderne langt fra hinanden, så hun ikke tissede på dem. Da hun skulle til at trække shortsene op igen, knirkede døren.

Hun stivnede og blev siddende på hug med shortsene om knæene og den bare ende lige over jorden, mens hun pressede læberne sammen for at holde vejret.

I næste lynglimt så hun ham, og han så nærmest vild ud – det tætklippede hår var næsten hvidt i lyset fra stormen, øjnene var helt mørke, og han grinte bredt, så hun kunne se hans tænder.

Synet af ham fik hende halvt til at forvente, at han ville kaste hovedet bagover og hyle som en ulv, og for første gang i sit liv mærkede hun for alvor hjertet hamre af frygt.

Da han gned sig selv dernede, blev hun varm i kinderne. Han lukkede døren, så det gav et hurtigt smæld, der gav genlyd. Han slog slåen for – en hård, skrabende lyd, der fik hende til at skælve. Samtidig begyndte hendes ben at ryste af at holde den akavede stilling, mens han smed et tykt lag gamle blade hen over døren.

Han blev stående et øjeblik til – åh, lynene sydede nu – og lod sin lygte lyse ned på døren. I skæret fra den kunne hun se hans ansigt i relief, så det kun var ansigtets skarpe linjer, der var synlige, og det lyse, kortklippede hår fik det til at ligne et kranie med øjne, der var mørke, sjælløse huler.

Han så sig omkring, og i et forfærdeligt øjeblik frygtede hun, at han så lige på hende. Den mand, hun kendte helt ind til knoglerne, ville gøre hende fortræd, han ville bruge sine hænder og knytnæver på hende, som den far, der arbejdede for at forsørge sin familie, aldrig før havde gjort det.

Nej, far, du må ikke, tænkte hun med en hjælpeløs klynken i halsen.

Men han vendte sig og gik med lange, sikre skridt tilbage, hvor han kom fra.

Hun rørte ikke en eneste, skælvende muskel, før hun ikke kunne høre andet end nattens lyde og vinden, der så småt rørte på sig. Stormen kom rullende, men hendes far var gået.

Hun trak shortsene op og rejste sig, inden hun børstede blade og nåle af benene.

Der var ingen måne længere, og al eventyrlyst var blevet til rædsel.

Hendes øjne havde vænnet sig så meget til mørket, at hun godt kunne finde hen til den bladtildækkede dør, selvom hun kun kunne se den, fordi hun vidste, den var der.

Hun kunne høre sin egen vejrtrækning, der blev båret væk af vinden. Kølig luft, men nu havde hun brug for varme. Hendes knogler føltes kolde, vinterkolde, og hånden rystede, da hun bukkede sig ned for at børste det tykke lag blade væk.

Hun stirrede på den kraftige, rustne bolt, der låste den gamle trædør. Fingrene løb hen over den, men hun havde ikke længere lyst til at åbne den. Hun ville bare gerne ligge tryg i sin egen seng og havde ikke lyst til at se sin far for sig på den måde, helt vild.

Men hendes fingre trak i bolten, og den var genstridig, så hun måtte bruge begge hænder. Hun bed tænderne sammen, da den gav sig.

Det er min cykel, der er dernede, sagde hun til sig selv, selvom hendes hjerte sank tungt i brystet. Hendes skinnende, røde fødselsdagscykel. Det var, hvad hun ville finde dernede.

Langsomt løftede hun døren og så ned i mørket.

Hun sank og fandt den lille lygte, hun havde i lommen. Ved hjælp af den smalle stråle kravlede hun ned ad stigen.

Pludselig blev hun bange for, at hendes fars ansigt ville dukke op i døråbningen med det frygtelige, vilde ansigtsudtryk, og at døren ville blive smækket i og lukke hende inde. Hun var lige ved at styrte op ad stigen igen, da hun hørte en klynken.

Hun stivnede på stigen.

Der var et dyr hernede. Hvorfor ville hendes far have et dyr … en hundehvalp? Var det hendes fødselsdagsoverraskelse? Den hundehvalp, hun altid havde ønsket sig, men ikke havde fået lov til at få. Ikke engang Mason kunne trygle sig til en hundehvalp.

Tårerne brændte i øjnene, mens hun sænkede sig ned på lergulvet. Hun måtte bede om tilgivelse for de frygtelige tanker, hun havde haft om sin far – for tanker var lige så syndige som handlinger.

Hun svingede lygten med et hjerte, der boblede af glæde og fryd – den sidste glæde, hun ville føle meget længe. For der hvor hun havde forventet at finde en hundehvalp siddende i sin tremmekasse, sad en kvinde.

Hendes øjne var store og skinnede som glas, mens tårerne strømmede fra dem. Hun lavede de frygteligste lyde mod den tape, hun havde for munden, og hun havde rifter og blå mærker i ansigtet og på halsen.

Hun havde ikke noget tøj på, intet overhovedet, men hun forsøgte ikke at dække sig selv til.

Hun kunne ikke. Hun kunne ikke dække sig selv til. Hendes hænder var bundet sammen med reb – blodige reb, fordi hun havde åbne sår på håndleddene – og rebet var bundet fast til en metalstolpe bag den gamle madras, hun lå på. Hendes ben var også bundet med reb, og anklerne var spredt langt ud til siden.

De frygtelige lyde blev ved med at komme og hamrede mod Naomis ører og rullede rundt i maven.

Som i en drøm bevægede Naomi sig frem. Det brølede for hendes ører nu, som om hun havde været for lang tid under vand og ikke kunne komme op til overfladen. Hun var så tør i munden, at ordene skrabede mod halsen.

„Skrig ikke. Du må ikke skrige, okay? Så hører han os måske og kommer tilbage. Okay?“

Kvinden nikkede, og de hævede øjne så bedende på hende.

Naomi arbejdede forsigtigt fingrene ind under tapen. „Du skal være stille,“ hviskede hun, mens fingrene rystede. „Lov mig, at du er stille.“ Hun rev tapen af.

Det gav en frygtelig lyd, og der blev rødt, der hvor tapen havde siddet, men kvinden skreg ikke.

„Hjælp.“ Hendes stemme lød som et rustent hængsel. „Hjælp mig, vil du ikke nok? Du må ikke efterlade mig hernede.“

„Du må væk. Du skal løbe din vej.“ Naomi så tilbage mod døren. Hvad nu, hvis han kom tilbage? Åh gud, hvad hvis den vilde mand, der lignede hendes far, kom tilbage?

Hun forsøgte at binde rebet op, men knuderne var alt for stramme, og hun fik revet hul på fingrene i de frustrerede forsøg. Hun tog lygten og vendte sig om.

Hun så en flaske spiritus – hvilket var forbudt ved fars lov i deres hus – og mere reb, der lå sammenrullet og ventede. Et gammelt tæppe, en lanterne. Blade med nøgne damer på forsiden, et kamera og … åh nej, åh nej, billeder af kvinder var hængt op på væggen med tape. Som denne kvinde var de nøgne og bundne og blodige og bange.

Kvinder, der stirrede med døde øjne.

En gammel stol, dåser og glas med mad på en hylde på væggen. En bunke klude – nej, tøj, forrevent tøj – der var plettet med blod.

Hun kunne lugte blodet.

Og der var knive. Så mange knive.

Naomi lukkede alt andet ude, tog en af knivene og begyndte at save i knuden.

„Du skal være stille. Stille.“

Hun kom til at ramme huden, men kvinden skreg ikke.

„Skynd dig. Skynd dig rigtig meget.“ Kvinden undertrykte en stønnen, da armene kom fri, og de rystede voldsomt, da hun prøvede at tage dem ned langs kroppen. „Det gør ondt. Gud, hvor gør det ondt.“

„Tænk ikke på det. Bare lad være med at tænke på det. Det gør mere ondt, når du tænker på det.“ Det gør ondt, ja, det gør ondt at tænke. Derfor ville Naomi ikke tænke på blodet, på billederne, på den forfærdelige bunke iturevne, blodige tøj.

Naomi begyndte at skære i det ene af ankelrebene. „Hvad hedder du?“

„Jeg … Ashley. Jeg hedder Ashley. Hvem er han? Hvor er han?“

Kunne ikke sige det. Ville ikke sige det. Ville ikke tænke det. „Han er hjemme nu. Uvejret er kommet. Kan du høre det?“

Jeg er også hjemme, tænkte Naomi, mens hun skar det andet reb over. Hun var hjemme i sin seng, det her var bare et mareridt. Der var ingen forrådskælder, der lugtede af moskus og tis og det, der var værre, ingen kvinde, ingen vild mand. Hun ville vågne i sin egen seng, og uvejret ville have afkølet alting.

Alt ville være rent og køligt, når hun vågnede.

„Du skal op, kom. Du er nødt til at løbe din vej.“

Løb, løb, løb, ind i mørket, løb din vej. Så er det her aldrig sket.

Ashley prøvede at rejse sig, mens sveden piblede ned over hendes ansigt. Hun prøvede at komme op, men hendes ben kunne ikke bære hende. Hun faldt ned på lergulvet, og hendes vejrtrækning var hvæsende. „Jeg kan ikke gå … mine ben … Undskyld, undskyld, men du bliver nødt til at hjælpe mig. Vil du ikke nok hjælpe mig ud herfra?“

„Dine ben sover bare.“ Naomi tog tæppet og lagde det om Ashleys skuldre. „Du er nødt til at prøve at komme op.“

Ved fælles hjælp fik de Ashley på benene. „Støt dig til mig. Jeg vil skubbe dig op ad stigen, men du skal prøve at klatre. Du er nødt til at prøve.“

„Jeg kan godt. Jeg kan godt.“

Regnen piskede ind gennem åbningen, og Ashley var lige ved at glide to gange på den korte tur op ad stigen. Naomis muskler syrede til under anstrengelsen af at skubbe. Med et sidste tungt, hulkende støn trak Ashley sig op og faldt gispende ned på jorden.

„Du skal løbe.“

„Jeg ved ikke, hvor jeg er. Undskyld. Jeg ved ikke, hvor længe jeg har været dernede. En dag. To. Jeg har ikke fået noget mad, kun vand, siden han … Jeg er kommet til skade.“

Tårerne strømmede ned over hendes kinder, men hun hulkede ikke. Hun stirrede bare på Naomi gennem strømmen af tårer. „Han … han voldtog mig, han tog kvælertag på mig, han skar i mig og slog mig. Min ankel. Der er noget galt med den. Jeg kan ikke løbe på den. Kan du hjælpe mig væk herfra? Hen til politiet?“

Regnen hamrede ned, og lynet oplyste himlen, som var det morgen.

Men Naomi vågnede ikke.

„Vent et øjeblik.“

„Du må ikke gå derned igen!“

„Bare vent.“

Hun skyndte sig ned ad stigen, ned til det frygtelige sted, og tog kniven. Noget af blodet på den var ikke friskt, det stammede ikke fra de rifter, Naomi var kommet til at lave. Nej, noget af det var gammelt og indtørret og stammede fra mere end rifter.

Selvom bare tanken om det gjorde hende dårlig, rodede hun gennem bunken af tøj og fandt en laset skjorte og et par iturevne shorts.

Hun tog det med, da hun kravlede op. Ashley nikkede, da hun så det.

„Okay, du er kvik.“

„Jeg kunne ikke finde nogen sko, men det er lettere for dig med shorts og bluse. De er revet i stykker, men –“

„Det er lige meget.“ Ashley bed sig hårdt i læben, da Naomi hjalp hende med at få shortsene på, og da hun forsigtigt løftede hendes arme ind i skjorten.

Naomi tøvede, da hun så de friske snitsår på Ashleys krop, hvor blodet stadig piblede fra.

„Støt dig til mig.“ Ashley skælvede, og Naomi gav igen Ashley tæppet om skuldrene.

Bare gør det, sagde hun til sig selv. Lad være med at tænke, bare gør det.

„Du er nødt til at gå, selvom det gør ondt. Vi prøver at finde en tyk kæp, men vi er nødt til at gå. Jeg ved ikke, hvad klokken er, men de begynder at lede efter mig, når det bliver morgen. Vi skal op til vejen. Derfra er der et par kilometer ind til byen. Du er nødt til at gå.“

„Jeg kravler hele vejen, hvis det bliver nødvendigt.“

Hun kom op på knæene og op at stå med Naomis hjælp. Det gik langsomt, og Naomi vidste fra Ashleys besværede vejrtrækning, at det gjorde ondt. Hun fandt en gren på jorden, Ashley kunne støtte sig til, og det hjalp en smule, men kun en smule, for stien blev til mudder i uvejret.

De krydsede vandløbet, der nu løb hurtigt på grund af regnen, og fortsatte på den anden side.

„Undskyld, men jeg ved ikke, hvad du hedder.“

„Naomi.“

„Det er et pænt navn. Naomi, jeg er nødt til at stoppe et øjeblik.“

„Okay, men kun et øjeblik.“

Ashley støttede sig til et træ og trak vejret tungt, mens sved og regn løb ned over hendes ansigt. „Er det en hund? Jeg tror, jeg kan høre en hund gø.“

„Det er nok King. Familien Hardy bor derovre.“

„Kan vi ikke gå derhen? Vi kan ringe til politiet og få hjælp.“

„Det er for tæt på.“ Mr. Hardy var hjælpepræst i kirken sammen med hendes far. Han ville ringe til hendes far, inden han ringede til politiet.

„For tæt på? Det føles, som om vi har gået mange kilometer.“

„Vi har ikke engang gået en.“

„Okay.“ Ashley lukkede øjnene et øjeblik og bed sig i læben. „Okay. Kender du manden? Ham, der tog mig? Ham, der gjorde mig ondt?“

„Ja.“

„Du ved, hvad han hedder? Hvor de kan finde ham?“

„Ja. Vi er nødt til at fortsætte nu. Vi må videre. Kom.“

„Sig, hvad han hedder.“ Ashley krympede sig, da hun skubbede sig væk fra træet og humpede af sted. „Det vil holde mig kørende, hvis jeg ved det.“

„Hans navn er Thomas Bowes. Thomas David Bowes.“

„Thomas David Bowes. Hvor gammel er du?“

„11. Jeg bliver 12 på mandag.“

„Tillykke med fødselsdagen. Du er virkelig klog og stærk og modig. Du reddede mit liv, Naomi. Du har reddet et liv, inden du blev 12 år. Det må du aldrig glemme.“

„Det gør jeg ikke. Jeg glemmer det ikke. Uvejret er ved at drive over.“

Hun holdt dem inde i skoven. Det tog længere tid, end hvis de var gået ud til vejen, men nu vidste hun, hvad frygt var. Derfor blev hun i skoven, til de nåede udkanten af den lille by Pine Meadows.

Hun gik i skole der, og i kirke, og hendes mor købte ind på markedet. Hun havde aldrig været inde på politimesterens kontor, men hun vidste godt, hvor det var.

Da daggryet brød frem mod øst, og det første lys fik vandpytterne til at glitre, passerede de kirken og gik over den lille bro, der buede sig hen over vandløbet. Hendes klipklappere sjaskede mod asfalten, og Ashley humpede med grenen dunkende ned i vejen. Hun gispede tungt for hvert skridt.

„Hvad hedder byen?“

„Det er Pine Meadows.“

„Hvor? Jeg var i Morgantown. Jeg går på college på WVU.“

„Det er omkring 20 kilometer herfra.“

„Jeg trænede. Løb. Jeg er langdistanceløber, for at det ikke skal være løgn. Jeg trænede, som jeg gør hver morgen. Han var parkeret i vejsiden og havde åben kølerhjelm, som om bilen var brudt sammen. Jeg var nødt til at sætte farten ned, og han greb fat i mig. Han slog mig med et eller andet, og jeg vågnede op det sted. Jeg er nødt til at stoppe igen.“

Nej, nej, ikke noget med at stoppe. Ikke tænke. Bare handle.

„Vi er der næsten. Se? Lige dernede ad vejen, det hvide hus – kan du se skiltet ude foran?“

„Pine Meadows politi. Åh, gudskelov. Gudskelov!“

Da begyndte Ashley at græde. Dybe hulk, der rystede gennem dem begge, mens Naomi holdt fastere om livet på hende, tog mere af vægten og traskede resten af vejen.

„Vi er i sikkerhed nu. Vi er i sikkerhed.“

Ashley kollapsede på den lille forveranda, og Naomi trak tæppet om hende, inden hun bankede hårdt på døren.

„Tror du, der er nogen derinde? Det tror jeg ikke. Det er så tidligt.“

„Jeg ved det ikke.“ Naomi bankede på igen.

Da døren blev åbnet, kunne Naomi svagt genkende den unge mand med det uglede hår.

„Hvad sker der her?“ begyndte han, inden hans søvndrukne blik landede på Ashley. „Du milde skaber …“

Han flåede døren op, sprang ud og satte sig på hug ved siden af hende. „Jeg hjælper dig indenfor.“

„Hjælp. Du må hjælpe os.“

„Du er i sikkerhed. Det skal nok gå alt sammen.“

Naomi syntes, han så lidt splejset ud, men han løftede Ashley så let som ingenting – og rødmede en smule, da tæppet gled til side, og den forrevne skjorte blottede det meste af hendes venstre bryst.

„Søde ven,“ sagde han til Naomi, „vil du holde døren åben? Har I været ude for en ulykke?“

„Nej,“ svarede Naomi. Hun holdt døren åben og havde et øjeblik til at overveje, om hun skulle stikke af, bare løbe sin vej, eller gå med indenfor.

Hun gik indenfor.

„Jeg sætter dig ned her, okay?“ Han så undersøgende på mærkerne på Ashleys hals, og han forstod.

„Søde, kan du se vandautomaten derovre? Hvad med at du henter et glas vand til … hvad hedder du?“

„Ashley. Ashley McLean.“

„Kunne du hente et glas vand til Ashley?“

Han vendte sig, mens han talte, og fik øje på kniven i Naomis hånd. I samme afslappede tonefald sagde han: „Hvad med at du giver mig den, okay? Sådan, ja.“

Han tog kniven fra Naomis slappe hånd og lagde den op på en hylde, hvor den var uden for rækkevidde.

„Jeg skal lige ringe et par steder hen, blandt andet til lægen, der kommer og undersøger dig. Men vi bliver nødt til at tage nogle billeder. Forstår du?“ spurgte han Ashley.

„Ja.“

„Jeg ringer også til politimesteren, og der vil blive en afhøring. Har du mod på det?“

„Ja.“

„Godt. Drik lidt vand. Sådan, dygtig pige,“ sagde han til Naomi og strøg hende over det våde hår, da hun holdt plastikbægeret op til Ashleys læber.

Han tog telefonen på skrivebordet og begyndte at trykke.

„Politimester, det er Wayne. Ja, jeg ved godt, hvad klokken er. Vi har en kvinde her, der er kommet til skade. Nej, sir, det er ikke en ulykke. Hun er blevet overfaldet, og hun skal have en fuld undersøgelse.“ Han vendte ryggen til dem og sænkede stemmen, men Naomi hørte godt ordene undersøges for voldtægt.

„En pige kom med hende. Jeg tror, det er Tom og Sue Bowes’ datter.“

Ashley sænkede bægeret og stirrede på Naomi. „Bowes.“

„Ja. Jeg er Naomi Bowes. Du skal drikke noget vand.“

„Det skal du også, lille skat.“ Men Ashley satte bægeret fra sig og trak Naomi ind til sig. „Det skal du også.“

Da hun knækkede, da alt endelig kollapsede i hende, lagde Naomi hovedet mod Ashleys skulder og græd.

Ashley mødte Waynes blik hen over Naomis hoved. „Det var hendes far, der gjorde det her mod mig. Det var Thomas David Bowes, der gjorde det. Og det var Naomi, der reddede mig.“

Wayne hev efter vejret. „Sir, du må hellere komme herned med det samme.“

2

Da politimesteren kom, tog Wayne Naomi med ind i et andet rum og købte en chokoladebar og en cola til hende. Den slags luksus fik hun aldrig lov til, men hun protesterede ikke. Han hentede førstehjælpskassen og begyndte at rense de skrammer og rifter, hun slet ikke havde opdaget, hun havde pådraget sig på den lange tur gennem skoven.

Han lugtede af Juicy Fruit-tyggegummi – hun så den gule pakke stikke op af hans brystlomme.

Fra den morgen af ville hun altid associere det tyggegummi med ren og skær venlighed.

„Naomi, har du en yndlingslærer?“

„Øh, det ved jeg ikke. Miss Blachard, tror jeg.“

„Hvis du synes, kunne jeg ringe til hende og bede hende komme ind og være her sammen med dig?“

„Nej, nej, det er okay. Hun får det at vide. Alle får det at vide.“ Tanken fik det til at gøre ondt i hendes bryst, så hun så væk. „Men jeg har ikke lyst til at være der, når de gør.“

„Okay. Vi har en sød sygeplejerske, der kommer ind for at være sammen med Ashley, når hun skal på hospitalet. Kunne du tænke dig sådan en? Én, der ikke kender dig?“

„Jeg vil ikke have nogen. Hvad skal der ske nu?“

„Jo, altså, lige nu skal politimesteren tale lidt med Ashley, før hun skal til hospitalet i Morgantown og ses på af en læge.“

„Hun er kommet til skade med anklen.“

„Det ordner de, det skal du ikke bekymre dig om. Vil du hellere have en anden chokoladebar?“

Naomi så ned på den Snickers, der lå uåbnet i hendes skød. „Nej, sir. Jeg har bare aldrig før fået slik om morgenen.“

„Heller ikke til påske?“ Han smilede og satte et plaster på en lille, dyb flænge.

„Det er en helligdag. Den er til at bede i, ikke til chokoladeharer.“

Selv mens hun gentog sin fars ord, kunne hun se medlidenheden i betjentens øjne. Men han klappede hende bare på benet. „Nå, vi skal sørge for, at du får en god, varm gang morgenmad så hurtigt, vi kan. Er du okay med at sidde her alene et øjeblik?“

„Er jeg arresteret?“

Nu var der ingen medlidenhed, kun den der Juicy Fruit-venlighed, da han lagde en hånd mod hendes kind med en mors blidhed. „For hvad, ven?“

„Det ved jeg ikke. I har tænkt jer at arrestere min far.“

„Det skal du ikke bekymre dig om nu.“

„Jeg så ham. Jeg så ham, da han kom op fra kælderen i skoven, og han så helt forkert ud. Jeg blev bange.“

„Du behøver ikke være bange længere.“

„Hvad med min mor og min bror?“

„Dem sker der ikke noget med.“ Han skævede til døren, da den gik op. Hun kendte godt miss Lettie – hun kom i deres kirke – men hun havde glemt, at hun også arbejdede på politistationen.

Lettie Harbough kom ind med en stor indkøbstaske og et trist smil i det runde ansigt.

„Nu skal du se, Naomi. Jeg har noget tørt tøj med til dig. Det er min datters, og hun er ikke så høj som dig, og heller ikke så slank, men det er rent og tørt.“

„Tak, miss Lettie.“

„Det var så lidt. Wayne, politimesteren har bedt dig komme. Naomi og jeg skal nok klare os. Du kan skifte tøj ude på badeværelset, ikke?“

„Jo, ma’am.“

Tøjet var for stort, men der var et bælte, så hun kunne stramme jeansene ind.

Da hun kom ud, sad Lettie ved det lille bord og drak kaffe af et stort, blåt krus. „Jeg har en børste med. Ville det være okay, hvis jeg redte dit hår? Det er helt uglet.“

„Tak.“

Naomi tvang sig selv til at sætte sig, selvom hun ikke var helt så sikker på, at hun havde lyst til at blive rørt ved. Alligevel slappede hun af efter nogle enkelte strøg med børsten.

„Sikke et pænt hår, du har.“

„Det er noget pjask.“

„Det er det bestemt ikke. Det er som hjorteskind, en masse blonde toner, der er sommerbleget. Og så er det pænt og tykt. Der er nogle ting, jeg skal spørge dig om, søde skat. Det kan godt være, det ikke er så rart at tale om, men det er vigtigt.“

„Hvor er Ashley?“

„De kører hende på hospitalet nu. Hun har spurgt efter dig, og om vi kan køre dig ind og besøge hende. Vil du gerne det?“

„Ja, ma’am. Det vil jeg rigtig gerne.“

„Okay. Men nu skal jeg spørge dig, om din far nogensinde har gjort dig noget. Jeg ved godt, det ikke er en rar ting at spørge om.“

„Han har aldrig rørt mig eller Mason. Det er mor, der deler tæsk ud, hvis vi har brug for dem, og det tæller ikke rigtigt. Hun kan ikke få det over sit hjerte at slå os rigtigt, så vi lader alle tre som om. For som far siger: Den, der elsker sit barn, tugter det i tide.“

„Det har jeg aldrig selv brudt mig om, det ordsprog. Men det svære spørgsmål er, om han nogensinde har rørt dig på en forkert måde.“

Naomi så lige frem, mens Lettie kørte børsten gennem håret. „Du mener som det, han gjorde ved Ashley. Han voldtog hende. Jeg ved godt, hvad voldtægt er, ma’am. Biblen fortæller om voldtægten af de sabinske kvinder. Det har han aldrig gjort mod mig. Han har aldrig rørt ved mig på en forkert måde.“

„Okay. Har han nogensinde gjort din mor fortræd?“

„Det tror jeg ikke. Nogle gange …“

„Det er okay.“ Med trænet hånd satte Lettie Naomis hår op i en hestehale med en hårelastik. „Du skal bare fortælle mig sandheden.“

„Nogle gange så han ud, som om han ville gøre hende noget, men det gjorde han ikke. Hvis han blev virkelig vred, forsvandt han bare i en dag eller to. For at køle af, sagde mor. En mand har brug for tid og plads til at køle ned. Hun vidste det ikke, miss Lettie. Mor vidste ikke, at han gjorde folk ondt, for så havde hun været bange. Mere bange.“

„Folk?“

Da Lettie kom rundt og satte sig igen, stirrede Naomi lige frem for sig. „Ashley sagde, hun mente, hun havde været dernede en dag eller to. Der var mere reb dernede. Og billeder. Der var billeder på væggen af andre kvinder, der var bundet, sådan som hun var. Værre, end hun var. Jeg tror, nogle af dem var døde. Jeg tror, de var døde. Jeg skal kaste op.“

Lettie holdt hendes hår, mens Naomi lå på knæ foran toilettet. Da hun var færdig, duppede hun hendes pande med en våd klud.

Hun gav Naomi noget mintagtigt til at rense munden med og kyssede hende blidt på panden.

„Du har vist fået nok. Måske du har lyst til at hvile dig lidt?“

„Jeg kan ikke tage hjem, vel?“

„Ikke lige nu, lille skat, desværre. Men du kan komme hjem til mig, og så kan du låne gæsteværelset og se, om du kan få noget søvn?“

„Kan jeg ikke blive her, til mor og Mason kommer?“

„Hvis det er det, du gerne vil. Hvad siger du til, at jeg henter noget ristet brød til dig, så ser vi, om det kan blive nede. Du kan gemme chokoladen til senere.“

„Tak.“

Lettie rejste sig. „Det, du gjorde, Naomi? Det var rigtigt. Og ikke nok med det, det var også modigt. Jeg er umådeligt stolt af dig. Jeg er kun væk et øjeblik. Kunne du tænke dig noget te med honning sammen med det ristede brød?“

„Det ville være dejligt, tak.“

Da hun var alene, lagde Naomi hovedet på bordet, men hun kunne ikke slappe af. Hun tog en tår af colaen, men det var alt for sødt. Hun ville have vand – bare koldt, klart vand. Hun kom i tanke om vandautomaten og rejste sig.

Hun trådte ud af det lille lokale og begyndte at spørge højt, om det var okay. Hun så betjenten komme skubbende med hendes far hen mod et rum med en stor metaldør. Hans hænder var i håndjern bag ryggen. Et blåt mærke trådte frem på højre kind.

Han så ikke vild ud nu, heller ikke vred eller ked af det. Han vrængede – på den måde, han altid gjorde, når nogen sagde, der var noget, han måske ikke havde ret i.

Han så hende – og hun forberedte sig på hans raseri, hans had, hans vrede.

Det eneste, hun fik, var et øjebliks ligegyldighed, inden han gik hen til metaldøren og ind ad den. Og væk.

Der var masser af mennesker inde i rummet, larm og noget tungt og mørkt, der rugede i luften. Hun følte, hun svævede rundt i det, som om hendes ben var et andet sted henne, og hendes krop svævede frit i luften.

Hun hørte ord, løsrevne, metalliske.

FBI. Seriemorder. Kriminalteknisk afdeling. Ofre.

Intet gav nogen mening.

Ingen bemærkede hende, et ranglet pigebarn med store øjne og et ligblegt ansigt, der svømmede rundt i chok og alt for stort tøj.

Ingen så i hendes retning, og hun tænkte på, om de, hvis de gjorde, ville se lige igennem hende, sådan som hendes far havde gjort.

Måske var intet af det virkeligt. Måske var hun ikke virkelig.

Trykket mod hendes bryst føltes dog virkeligt nok. Som om hun var faldet ned fra den høje hovedgren i det gamle egetræ ude bagved og havde fået luften slået ud af sig. Så voldsomt, at hun ikke kunne få vejret igen.

Væggene begyndte at dreje rundt, ganske langsomt, og lyset blev dæmpet. En sky for månen.

Da Bowes var sikkert anbragt, trådte Wayne ud lige tids nok til at se Naomis øjne rulle bagover. Han råbte og sprang frem mod hende. Han var hurtig, men ikke hurtig nok til at gribe hende, inden hun ramte gulvet.

„Hent noget vand! Hvor bliver den pokkers læge af? Hvad laver hun herude?“ Han tog hende op i armene og holdt forsigtigt om hende. Derpå klappede han hende let på kinderne, som han syntes, så så blege ud, at hans hånd kunne gå lige igennem.

„Åh nej! Det er jeg virkelig ked af. Du herre milde. Hun havde brug for noget at spise. Jeg gik netop ud for at finde noget til hende.“ Lettie satte sig ned på hug med et krus vand.

„Så hun ham? Så hun mig bringe skiderikken ind?“

Lettie rystede på hovedet. „Jeg har højst været væk i tre minutter. Hun kommer til sig selv nu. Sådan, søde ven. Naomi, søde, bare træk vejret stille og roligt. Du besvimede et øjeblik. Her, drik noget vand.“

„Blev jeg dårlig?“

„Du er okay nu. Bare drik lidt vand.“

Det vendte tilbage, det hele. Hun lukkede øjnene – de øjne, hendes mor sagde, var flaskegrønne. „Hvorfor er han ikke vred på mig? Hvorfor er han ligeglad?“

De forsøgte at få hende til at drikke mere vand, og Wayne bar hende ind bagved igen. De kom med sygekost til hende: te og ristet brød. Hun spiste, hvad hun kunne, og det tog det meste af den svævende fornemmelse.

Resten foregik som i en tåge. Dr. Hollin kom ind og undersøgte hende. Der var en hos hende hele tiden – og Wayne smuglede endnu en cola ind til hende.

Politimesteren kom. Hun kendte ham godt – Joe Franks – for hun gik i skole med Joe junior. Han havde brede skuldre på en robust krop og et bistert ansigt på en tyk hals. Hun kom altid til at tænke på en bulldog, når hun så ham.

Han satte sig over for hende.

„Hvordan har du det, Naomi?“ Hans stemme lød som en grusvej.

„Det ved jeg ikke. Øh, okay, sir.“

„Jeg ved godt, det har været en hård nat, og at der nu kommer en hård dag oveni. Ved du, hvad det er, der foregår?“

„Ja, sir. Min far gjorde Ashley fortræd. Han bandt hende nede i den gamle forrådskælder i skoven ved den udbrændte hytte. Han var rigtig væmmelig ved hende, og han har også gjort andre ondt. Der var billeder af dem dernede. Jeg ved ikke, hvorfor han har gjort det. Jeg ved ikke, hvorfor nogen ville gøre det, han har gjort.“

„Har du været ude ved kælderen før i nat?“

„Jeg anede ikke, den var der. Vi må ikke gå så langt ind i skoven. Vi må kun gå ned til vandløbet, og kun når vi har fået lov.“

„Hvad fik dig til at gå derud i nat?“

„Jeg … jeg vågnede, og det var så varmt. Jeg sad ved vinduet, da jeg så far gå ud. Jeg tænkte, han måske var på vej ned til vandløbet for at køle af – og jeg ville også gerne derned. Så jeg tog min lommelygte og mine klipklappere og sneg mig ud. Det må jeg ellers ikke.“

„Det er okay. Du fulgte altså efter ham?“

„Jeg troede, han måske ville synes, det var sjovt. Det ville jeg finde ud af, om han syntes, inden jeg lod ham vide, at jeg var der. Men han gik ikke ned til vandløbet, og jeg ville bare gerne finde ud af, hvor han skulle hen. Da jeg så det gamle sted og kælderen, tænkte jeg, at han måske gik derned for at samle en cykel til mig til min fødselsdag.“

„Er det din fødselsdag, ven?“

„Det er det på mandag, og jeg ønskede mig en cykel. Så jeg ventede – jeg ville bare have et lille kig. Jeg gemte mig og ventede, til han kom ud, men …“

„Men hvad?“

Et øjeblik tænkte hun, at det var nemmere, hvis hun svævede igen og bare blev ved med at svæve, men politimesteren havde rare øjne, tålmodige øjne. Han ville blive ved med at se på hende med de rare øjne, selv hvis hun svævede sin vej.

Og hun var nødt til at fortælle det til nogen.

„Han så helt forkert ud, sir. Han så forkert ud, da han kom op, og det skræmte mig. Men jeg ventede, til han var gået, for jeg ville bare gerne se, hvad der var dernede.“

„Hvor længe ventede du?“

„Det ved jeg ikke. Det føltes som lang tid.“ Hun rødmede lidt. Hun ville ikke fortælle ham, at hun havde tisset i skoven. Nogle ting var private. „Der var en bolt på døren, og jeg måtte arbejde for at få den løs, og da jeg åbnede den, hørte jeg noget, ligesom klynken. Jeg troede, det måske var en hundehvalp. Vi må ikke få hund, men jeg tænkte, at måske alligevel. Så så jeg Ashley.“

„Hvad så du helt præcist, min pige? Jeg ved godt, det er svært, men det vil være en stor hjælp, hvis du kan fortælle det nøjagtigt, som det skete.“

Så hun fortalte ham det, helt præcist, og tog en tår cola, selvom hendes mave trak sig sammen af fortællingen.

Han stillede flere spørgsmål, og hun gjorde sit bedste. Da han var færdig, klappede han hende på hånden.

„Du har klaret det rigtig flot. Nu henter jeg din mor.“

„Er hun her?“

„Hun er her.“

„Og Mason?“

„Han er ovre hos familien Huffman. Mrs. Huffman holder øje med ham, og han leger med Jerry.“

„Det er godt. Ham og Jerry kan godt lide at lege sammen. Politimester Franks, er min mor okay?“

Det var, som om en mørk skygge faldt over hans øjne. „Hun har også haft en hård dag.“ Han sad et øjeblik uden at sige noget. „Du er en sej pige, Naomi.“

„Jeg føler mig ikke sej. Jeg blev dårlig, og jeg besvimede.“

„Tro mig, min ven, jeg er lovens mand.“ Han smilede. „Du er en sej pige. Derfor vil jeg fortælle dig, at der er andre, der skal stille dig spørgsmål. FBI – ved du, hvad det er?“

„Ja, sir. På en måde.“

„De vil stille spørgsmål. Og der vil også være journalister, der gerne vil tale med dig. Du er nødt til at tale med FBI, men du behøver ikke tale med journalisterne.“

Han løftede den ene hofte og tog et kort op af sin lomme. „Her er mit telefonnummer – det er nummeret hertil, og på bagsiden har jeg skrevet mit hjemmenummer. Du kan ringe til mig når som helst – det er lige meget, hvad klokken er. Hvis du har brug for at tale med mig, ringer du. Okay?“

„Ja, sir.“

„Gem det et sikkert sted. Nu henter jeg din mor.“

„Politimester Franks?“

Han stoppede op foran døren og vendte sig. „Ja, min ven?“

„Skal min far i fængsel?“

„Ja, min ven. Det skal han.“

„Ved han godt det?“

„Det tror jeg godt, han ved.“

Hun så ned på sin cola og nikkede. „Okay.“

Hendes far skulle i fængsel. Hvordan kunne hun gå i skole, eller kirke, eller på markedet med sin mor? Det var værre, end da Carrie Potters far kom i fængsel i to måneder for at have været i et slagsmål i billardklubben. Ovenikøbet værre end da Buster Kravitts onkel kom i fængsel for at sælge stoffer.

Hun skulle begynde i syvende klasse om kun en uge, og så ville alle vide, hvad der var sket. Hvad hendes far havde gjort. Hvad hun havde gjort. Hvordan skulle hun kunne …

Døren blev åbnet, og der stod hendes mor.

Hun så syg ud, som om hun havde været syg i dagevis, så slemt, at det havde tæret på hende. Hun så tyndere ud, end hun havde gjort, da Naomi gik i seng i aftes. Hendes øjne var røde og hævede, og tårerne stod stadig i dem. Håret stod ud til alle sider, som om hun ikke havde børstet det, og hun havde den posede, falmede, lyserøde kjole på, hun mest brugte, når hun ordnede have.

Naomi kom op at stå, selvom benene rystede under hende, for der var intet, hun havde mere lyst til i det øjeblik end at presse sit ansigt mod sin mors bryst for at finde trøst og løfter, hun kunne lade, som om hun troede på.

Men tårerne trillede bare ud ad hendes mors øjne, mens hun hulkede helt nede fra halsen. Hun sank ned på gulvet og skjulte ansigtet i hænderne.

Så barnet gik hen til sin mor, omfavnede hende, strøg hende over håret og trøstede hende. „Det skal nok gå, mor. Vi skal nok klare os.“

„Naomi, Naomi. De siger de mest forfærdelige ting om din far. De siger, du har sagt det.“

„Det skal nok gå.“

„Det kan ikke passe. Det kan ikke være sandt.“ Susan trak sig tilbage, greb fat om Naomis ansigt og talte voldsomt til hende. „Det var noget, du forestillede dig. Det var bare en ond drøm.“

„Mor. Jeg så det.“

„Nej, det gjorde du ikke. Du bliver nødt til at fortælle dem, at det hele er en fejltagelse.“

„Det er ikke en fejltagelse. Ashley – den pige, han havde – hun er på hospitalet.“

„Hun lyver. Det må være løgn. Naomi, han er din far, han er dit eget blod. Han er min mand. Politiet roder rundt i vores hus. De lagde din far i håndjern og førte ham væk.“

„Jeg skar selv rebene af hende.“

„Nej, det gjorde du ikke. Du bliver nødt til at holde op med at lyve lige nu og fortælle alle, at det bare var noget, du fandt på.“

En træg dunken voksede i Naomis hoved, indtil hendes egen stemme lød flad og hul.

„Jeg trak tapen af hendes mund. Jeg hjalp hende med at komme op fra kælderen. Hun kunne næsten ikke gå. Hun havde ikke noget tøj på.“

„Nej.“

„Han voldtog hende.“

„Du må ikke sige sådan noget!“ Susans stemme skingrede, og hun ruskede Naomi. „Hvor vover du!“

„Der var billeder på væggen. Masser af billeder af andre piger, mor. Der var knive med indtørret blod og reb og –“

„Jeg vil ikke høre det!“ Susan slog hænderne for ørerne. „Hvordan kan du sige alt det? Hvordan skulle jeg kunne tro alt det? Han er min mand. Jeg har boet sammen med ham i 14 år. Jeg har båret to børn for ham. Jeg har sovet i den samme seng som ham, nat efter nat.“

Heftigheden splintrede som glas. Susan lod igen hovedet falde ned på Naomis skulder. „Åh, hvad skal vi dog gøre nu? Hvad skal der blive af os?“

„Det skal nok gå, mor,“ gentog Naomi hjælpeløst. „Vi skal nok klare os.“

De kunne ikke tage hjem. Ikke før politiet og FBI var færdige i huset. Men Lettie kom med deres eget tøj og deres egne tandbørster og så videre og lod dem være i sit gæsteværelse – Naomi og Susan – mens Mason sov inde hos hendes egen søn.

Lægen gav hendes mor noget, så hun kunne sove, og det var godt. Naomi tog et bad, tog sit eget tøj på og satte håret op i en hestehale, hvilket fik hende til at føle sig mere som sig selv igen.

Da hun gik gennem gangen fra badeværelset og åbnede døren på klem for at se til sin mor, så hun sin lillebror sidde på sengen.

„Du må ikke vække hende!“ hvæsede Naomi. Han drejede hovedet, og hun fik straks dårlig samvittighed over det skarpe tonefald.

Han havde også grædt, og hans ansigt var blevet helt plettet af det, hans øjne rødrandede udvendigt og fortabte indeni.

„Jeg kigger bare på hende.“

„Kom herud, Mason. Hvis hun vågner, begynder hun at græde igen.“

Han gjorde, som hun sagde, uden protester – en sjælden ting – og gik direkte ind i hendes favn og slog armene om hende.

De krammede ikke så tit længere, men det føltes godt at have en at holde fast i, så hun krammede også ham.

„De kom brasende ind i huset, mens vi stadig sov. Jeg hørte far råbe, og der var andre, der råbte, så jeg løb ud. Jeg så far slås med betjenten, og de skubbede ham op ad muren. Mor skreg og græd, og de gav far håndjern på, ligesom i fjernsynet. Har han røvet en bank? Ingen vil fortælle mig noget.“

„Nej, han har ikke røvet en bank.“

Hvis de gik nedenunder, ville miss Lettie være der, så hun satte sig i stedet ned på gulvet sammen med sin bror.

„Han gjorde folk ondt, Mason. Damer.“

„Hvorfor det?“

„Det ved jeg ikke, men det gjorde han.“

„Måske var det deres egen skyld.“

„Nej, det var det ikke. Han tog dem ud til et sted i skoven, låste dem inde og gjorde dem ondt.“

„Hvaffor et sted?“

„Et slemt sted. De bliver nødt til at sætte ham i fængsel for det.“

„Jeg vil ikke have, min far skal i fængsel.“ Han begyndte at græde igen. Hun kunne ikke gøre andet end at lægge en arm om hans skuldre.

„Han gjorde slemme ting ved folk, Mason. Han er nødt til at komme i fængsel.“

„Skal mor også i fængsel?“

„Nej, hun har ikke gjort nogen noget. Hun vidste ikke, hvad han gjorde ved de damer. Du skal ikke plage hende med det. Og du skal heller ikke slås over det. Folk kommer til at sige ting om far, og du vil få lyst til at slå dem for det, men det kan du ikke. For det, de vil sige, er sandt.“

Han så krigerisk på hende. „Hvordan ved du det?“

„Fordi jeg så det, fordi jeg ved det. Jeg har ikke lyst til at snakke mere om det lige nu. Jeg har talt nok om det i dag. Jeg ville ønske, det var overstået. Jeg ville ønske, vi var et andet sted.“

„Jeg vil hjem.“

Det ville hun ikke. Hun havde ikke lyst til nogensinde at vende tilbage til det hus og vide, hvad der gemte sig ude i skoven. Vide, hvad der havde boet i de samme rum og spist ved det samme bord.

„Miss Lettie siger, de har Nintendo nede i stuen.“

Det krigeriske udtryk blev afløst af en blanding af håb og tvivl. „Kan vi spille?“

„Det sagde hun, vi kunne.“

„Har de Donkey Kong?“

„Det kan vi gå ned og finde ud af.“

De havde ikke videospil derhjemme – eller en computer – men de havde begge nok venner, der havde, til at vide det rent basale. Og hun vidste, at Mason elskede videospil. Det var let nok at få ham installeret nede i stuen med miss Letties hjælp – og bedre endnu, da hun med et bestemt blik fik sin teenagesøn til at spille sammen med ham.

„Jeg går ud og laver noget lemonade. Hvad med at du går med ud i køkkenet, Naomi, og hjælper mig?“

Det var sådan et dejligt hus. Rent og pænt med masser af farver på væggene og på møblerne. Hun vidste godt, at mr. Harbough underviste i engelsk og litteratur på den lokale high school, og at miss Lettie arbejdede på politistationen, men i hendes øjne så huset rigt ud.

„Det er sådan et pænt hus, du har, miss Lettie.“

„Jamen, tak. Det er jeg virkelig glad for, du synes. Jeg vil gerne have, at I har det godt, mens I er her.“

„Hvor længe tror du, vi skal være her?“

„En dag eller to, det er det hele.“ Lettie hældte sukker og vand i en gryde for at koge det op. „Har du nogensinde prøvet at lave lemonade fra bunden før?“

„Nej, ma’am.“

„Det er lækkert. Det tager noget tid, men det er det hele værd.“

Lettie tøffede rundt i køkkenet. Naomi bemærkede, at hun ikke havde forklæde på, men bare havde stoppet et viskestykke ned i sine bukser. Far brød sig ikke om, at mor gik med bukser. Kvinder skulle gå i nederdele og kjoler.

Alene tanken om hendes far, det at høre hans stemme i hovedet, fik hendes mave til at snøre sig sammen igen, så hun tvang sig selv til at tænke på noget andet.

„Miss Lettie, hvad laver du på politistationen?“

„Jamen, søde, jeg er Pine Meadows første kvindelige betjent, og jeg er stadig den eneste efter seks år.“

„Ligesom betjent Wayne.“

„Nemlig.“

„Så ved du, hvad der kommer til at ske. Vil du fortælle mig, hvad der skal ske?“

„Jeg kan ikke sige det med sikkerhed, for nu er det FBI, der bestemmer. Vi hjælper dem. De er i gang med at samle beviser, lave afhøringer, og din far får en advokat. Meget afhænger af, hvad de finder af beviser, af, hvad vidner kan fortælle, og af, hvad din far gør og siger. Jeg ved godt, det er hårdt, men det vil være bedst for dig ikke at tænke på alt det endnu.“

„Jeg kan ikke bekymre mig om far.“ Det havde hun allerede regnet ud. Men … „Jeg bliver nødt til at tage mig af mor og af Mason.“

„Åh, lille skat.“ Lettie sukkede og rørte rundt i gryden, inden hun kom rundt om køkkenbordet. „Nogen skal nok tage sig af jer.“

„Mor ved ikke, hvad hun skal gøre, når far ikke kan fortælle hende det. Og Mason forstår ikke, hvad det er, far har gjort. Han ved ikke, hvad voldtægt er.“

Endnu et suk. Lettie tog Naomi i sine arme og gav hende et knus. „Det er ikke din opgave at holde alle andre oppe. Hvor er din mors bror nu? Hvor er din onkel Seth?“

„Han er i Washington D.C. Men vi må ikke have noget med ham at gøre, fordi han er homoseksuel. Far siger, han er en vederstyggelighed.“

„Jeg kendte din onkel Seth engang. Han gik et par årgange under mig i skolen. Jeg synes ikke, han er en vederstyggelighed.“

„Men biblen siger …“ Det gjorde ondt i hovedet og hjertet at tænke på, hvad biblen sagde – eller hvad far sagde, den sagde. Nej, det kunne hun ikke spekulere på nu. „Han var altid så flink mod os. Jeg kan huske, at han havde en dejlig latter. Men far sagde, han ikke kunne komme på besøg mere, og at mor ikke måtte tale med ham i telefonen.“

„Kunne du godt tænke dig, at han kom?“

Bare sådan, bare de ord fik Naomis hals til at snøre sig sammen, så hun kun kunne nikke.

„Okay. Når jeg tager siruppen af komfuret, så den kan køle af, skal jeg se, om jeg kan få fat i ham. Bagefter viser jeg dig, hvordan man presser citroner. Det er den sjove del.“

Hun lærte at lave lemonade fra bunden og spiste en grillet ostesandwich – noget, der for evigt og altid ville være hendes yndlingstrøstespise.

Hendes mor sov hele dagen, og for første gang i sit liv bad Naomi om nogle pligter. Lettie lod hende luge i blomsterbedet bagved og i køkkenhaven, og bagefter hældte hun fuglefrø op i fuglehusene.

Da hun var færdig, overmandede trætheden hende, og hun lagde sig i skyggen i græsset og faldt i søvn.

Hun vågnede med et spjæt, ligesom hun var vågnet om natten. Noget. Der var noget.

Hun satte sig brat op med bankende hjerte og regnede halvt med at se sin far tårne over sig med et reb i den ene hånd og en kniv i den anden.

Men manden, der sad i skyggen sammen med hende på en havestol, var ikke hendes far. Han havde kakibukser og hyttesko på uden strømper, og da hun lod blikket glide op, så hun en blå skjorte med en lille mand på en hest der, hvor der kunne have været en lomme.

Han havde hendes øjne, de flaskegrønne øjne midt i et ansigt, der var lige så flot som en filmstjernes. Det bølgede brune hår stak ud under en panamahat.

„Jeg faldt i søvn.“

„Der er intet bedre end en lur i skyggen en sommereftermiddag. Kan du huske mig, Naomi?“

„Onkel Seth.“ Det gjorde ondt i hendes hjerte, men på en god måde. Hun var bange for, at hun ville besvime igen, men det føltes ikke som før; alt var let og lyst.

„Du kom. Du kom,“ gentog hun og kravlede op på skødet af ham, mens hun græd og klyngede sig til ham. „Du må ikke forlade os. Vil du ikke nok blive hos os, onkel Seth. Vil du ikke nok?“

„Jeg går ingen steder. Jeg forlader jer ikke, lille skat. Det lover jeg. Du skal holde op med at bekymre dig, for nu er jeg her, og jeg skal nok passe på jer.“

„Du gav mig en lyserød festkjole.“

Han lo, og lyden lettede smerten i hendes hjerte, mens han trak et knitrende hvidt lommetørklæde op af lommen på sine bukser og duppede hendes tårer bort.

„Kan du virkelig huske det? Du var kun seks år gammel.“

„Den var så fin og flot og køn. Mor sover. Hun bliver bare ved med at sove.“

„Det er det, hun har brug for lige nu. Men se, hvor høj du er blevet. De der lange ben! Men det er godt nok nogle skrammer, du har fået dig.“

„Der var mørkt i skoven.“

Han holdt fastere om hende. Han lugtede så godt, som citronsorbet. „Det er ikke mørkt mere, og jeg er her. Så snart vi kan, tager I hjem sammen med mig. Dig, Mason og din mor.“

„Skal vi til Washington D.C. og bo hos dig?“

„Det er det, I skal. Sammen med mig og min ven Harry. Du vil kunne lide Harry. Han er inde og spille Donkey Kong med Mason og lære ham at kende.“

„Er han homoseksuel?“

Noget rumlede i Seths bryst. „Jamen, jo. Det er han.“

„Men en rar en, ligesom dig.“

„Det synes jeg, men det kan du selv bedømme.“

„Men jeg skal snart begynde i skole igen. Det skal Mason også.“

„Du skal gå i skole i D.C. Er det i orden med dig?“

Hun blev så lettet, at hun var lige ved at besvime, så hun nøjedes med at nikke. „Jeg vil ikke være her længere. Miss Lettie, hun har været rigtig venlig. Og betjent Wayne. Og politimesteren. Han gav mig sit nummer, så jeg kunne ringe til ham, hvis jeg fik brug for det. Men jeg har ikke lyst til at være her længere.“

„Så snart vi kan, tager vi væk herfra.“

„Jeg vil ikke se far. Jeg vil ikke se ham. Jeg ved godt, det er slemt, men –“

Han trak hende lidt ud fra sig. „Det er ikke slemt, og det må du aldrig tro. Du behøver ikke se ham, hvis du ikke har lyst.“

„Vil du sige det til mor? Hun vil sige, at jeg skal se ham, mig og Mason. Jeg vil ikke se ham. Han så mig ikke. Kan vi ikke tage til Washington D.C. nu?“

Han omfavnede hende igen. „Jeg arbejder på sagen.“

Der gik over en uge, selvom de ikke engang blev en enkelt nat hos miss Lettie. Journalisterne kom – det havde politimesteren haft ret i. De kom i store flokke med store varebiler og tv-kameraer. De råbte spørgsmål og myldrede til, hver gang nogen gik udenfor.

Ingen huskede hendes fødselsdag, men hun var ligeglad. Hun ville helst glemme den selv.

De endte i et hus, der ikke var lige så pænt som miss Letties, uden for Morgantown. Der var der også FBI-agenter, på grund af journalisterne, og fordi der allerede havde været trusler.

Det hørte hun en af FBI-folkene tale om, og om at de også var nødt til at flytte hendes far et andet sted hen.

Hun hørte meget, for hun lyttede.

Mor protesterede overfor at skulle til D.C. med Seth og over ikke at tage børnene med ind og besøge deres far. Men hendes onkel holdt sit løfte. Da hendes mor tog af sted for at besøge deres far, var der en FBI-dame med hende. Anden gang hun tog af sted, tog hun pillerne, da hun kom tilbage. Og sov i mere end 12 timer.

Hun hørte sin onkel tale med Harry om, hvordan de skulle indrette sig, så der kunne bo tre personer mere i deres hus i Georgetown. Hun kunne godt lide Harry – Harrison (ligesom Indiana Jones) Dobbs. Selvom det havde overrasket og forvirret hende, at han ikke var hvid. Han var heller ikke ligefrem sort. Han var lidt som den karamel, hun så godt kunne lide, og som hun fik på is, når hun havde gjort sig fortjent til noget særligt.

Han var virkelig høj og havde blå øjne, der virkede helt specielle mod karamelhuden. Han var køkkenchef, og han fortalte hende, mens han blinkede til hende, at det var en slags fancy kok. Selvom hun aldrig havde kendt en mand, der kunne begå sig i et køkken, lavede Harry mad hver aften. Mad, hun aldrig havde hørt om, og da slet ikke smagt.

Det var som i en film, så fin mad.

De købte en Nintendo til Mason, og hun og mor fik nyt tøj. Hun tænkte, hun godt kunne blive i det ikke så pæne hus, hvis bare Harry og Seth også var der.

Men en sen aften, på en dag, hvor hendes mor havde været inde for at besøge hendes far, hørte hun skænderiet. Hun hadede, når hendes onkel og mor skændtes. Det fik hende til at frygte, at det ville få ham til at forsvinde igen.

„Jeg kan ikke bare tage mit gode tøj og rejse, tage børnene væk herfra. Det er Toms børn.“

„Han kommer aldrig ud af fængslet, Susie. Har du tænkt dig at slæbe de unger med på besøgsdage? Har du tænkt dig at udsætte dem for det?“

„Han er deres far.“

„Han er et fucking monster.“

„Tal pænt.“

„Et fucking monster. Det er, hvad han er. De børn har brug for dig, Susie, så tag lige og vær der for dem, gider du. Han fortjener ikke et eneste minut af jeres tid.“

„Jeg afgav et løfte. Om at elske og ære i medgang og modgang.“

„Det gjorde han også, men han forbrød sig mod det. For himlens skyld, han voldtog, torturerede og myrdede over 20 kvinder – og det er kun dem, han har tilstået. Han har gudhjælpemig pralet med det. Mere end 20 unge piger. Og da han var færdig med dem, krøb han ned i sengen til dig.“

„Stop det! Stop det! Vil du have mig til at sige, at han gjorde de frygtelige ting? Han gjorde de frygtelige ting! Hvordan skal jeg kunne leve med det, Seth? Hvordan skal jeg leve med det?“

„Det kan du, for du har to børn, der har brug for dig. Jeg skal nok hjælpe dig, Susie. Vi får dig og børnene væk herfra, så I er i sikkerhed. I kan alle tre få terapi. De kommer til at gå i en god skole. Men lad være med at få mig til at være den, der fortæller dig, hvad du skal gøre, sådan som han gjorde. Det gør jeg lige nu, hvis jeg er nødt til det, for at beskytte dig og børnene, men jeg beder dig huske, hvem du var før ham. Du havde rygrad, planer og gnist.“

„Forstår du slet ikke?“ Der var en forfærdelig tryglen i hendes mors stemme, en frygtelig hudløshed, som et sår, der ikke vil hele. „Hvis jeg rejser, indrømmer jeg, at det hele skete.“

„Det skete. Han har selv tilstået.“

„De tvang ham til det.“

„Stop det der. Bare … stop. Din egen datter, dit eget barn så, hvad han gjorde.“

„Det var bare noget, hun fandt på –“

„Stop, Susie. Stop.“

„Jeg kan ikke bare … Hvordan kan jeg ikke have vidst det? Hvordan kunne jeg bo sammen med ham i næsten halvdelen af mit liv og ikke vide det? Journalisterne, det er det, de råber efter mig.“

„Til helvede med journalisterne. Vi rejser i morgen. Gud, Suze … hvor er din vrede? Hvor er din vrede over, hvad han gjorde, hvad han er, hvad han har udsat dig og børnene for? Hvad Naomi har været igennem? Jeg håber fandeme, at du finder den, men indtil du gør, er du nødt til at stole på mig. Det er bedst sådan. Vi kan rejse i morgen, og du kan begynde at skabe et nyt liv for dig og børnene.“

„Jeg aner ikke, hvor jeg skal begynde.“

„Pak. Så tager vi det derfra.“

Hun havde hørt sin mor græde, da Seth gik ud af værelset. Men kort efter hørte Naomi skuffer blive åbnet og lukket.

Pakkelyde, tænkte hun.

De skulle rejse i morgen. Væk fra alt dette.

Hun lukkede øjnene og bad taknemmeligt for sin onkel. Hun forstod, at hun havde reddet Ashleys liv. Nu tænkte hun, at onkel Seth reddede hendes.

3

Naomi boede i D.C. i fem måneder, to uger og fem dage. Den lille bid tid indeholdt så mange op- og nedture, så mange bump og glæder, at hun ikke kunne tælle dem.

Hun elskede huset i Georgetown med dets høje lofter, fyldige, varme farver og den kønne baghave med det lille springvand.

Hun havde aldrig boet i en by før, og hun kunne tilbringe adskillige timer med at sidde i vinduet på sit værelse og kigge på bilerne, taxaerne og folkene. Og hendes værelse var utrolig smukt. Den gamle kirsebærkommode – en antikvitet, ikke bare en gammel genbrugsting, for der var forskel – havde et stort, tilhørende ovalt spejl i samme træsort med små krummelurer. Hun havde en dobbeltseng, en luksus, der gjorde, at hun rullede rundt og strakte armene helt ud til siden, bare fordi hun kunne. Lagenerne var så bløde og glatte, at hun lullede sig selv i søvn ved at stryge fingrene hen over pudebetrækket.

Væggene havde samme gyldne farve som en solnedgang, og der hang billeder af blomster, der dannede deres egen lille have.

Hun kunne lide sit eget værelse endnu mere end mors, der var ret fancy med en bleggrøn himmelseng og en stol med mærkelige og smukke fugle flyvende rundtomkring.

Mason sov i en udtræksseng i det, hendes onkel kaldte dagligstuen på første sal, men de fleste nætter i de første par uger endte han med at kravle op i hendes seng eller krumme sig sammen på hendes tæppe som en hundehvalp.

Harry tog dem med hen til sin restaurant, der havde stofduge og stearinlys og blomster, og gav dem en rundvisning i det store køkken, der var larmende, hektisk og varmt.

Det var spændende og nervepirrende at skulle begynde i skole. En ny skole, et nyt sted, hvor ingen kendte hende. Det var både skræmmende og vidunderligt. Hun vænnede sig også til et nyt navn. Her var hun Naomi Carson – den nye pige – og nogle lavede sjov med hendes accent, men ingen af de andre børn vidste, at hendes far var i fængsel.

Hun var ikke så glad for at gå til terapeut. Dr. Osgood var rar – ung og køn, og hun lugtede altid godt – men det føltes forkert, i hvert fald til at begynde med, at tale med en fremmed om ens forældre og bror, og mest af alt om det, der skete den nat i skoven.

Mason gik hos en anden læge, en mand, og det kunne han godt lide, for lægen lod ham tale om videospil og basketball. Det sagde Mason i hvert fald, at han gjorde, og efter et par ugers snak om videospil og basketball holdt han op med at komme ind og sove i Naomis seng.

Hendes mor gik til en helt anden læge, når hun gjorde det. Mange gange sagde hun, at hun ikke helt følte sig frisk nok til det, og gik i seng med en af sine hovedpiner.

En gang om ugen lånte hun onkel Seths bil og kørte til fængslet – statsfængslet i Hazelton – når der var besøgsdag. Det tog næsten otte timer at køre derop og tilbage igen blot for den korte stund, hun kunne sidde og tale med ham bag glas. Hun så altid helt nedkørt ud og havde hovedpine, når hun kom tilbage.

Men hun blev ved med at køre derop.

Alligevel faldt alt ind i en slags hverdag, hvor Naomi og Mason gik i skole, Harry havde sin restaurant, Seth havde sit kontor, hvor han arbejdede med at investere andre folks penge, og hendes mor havde et deltidsjob som servitrice.

Indtil Seth en aften kom hjem fra arbejde med et eksemplar af en sladdersprøjte, og pludselig brød helvede løs.

Naomi krympede sig. Hun havde aldrig set sin onkel vred, hun havde aldrig hørt ham hæve stemmen. Nu vidste hun ikke, hvad hun skulle gøre, mens hun lavede kylling med ris på det store gaskomfur, sådan som Harry havde vist hende det, Mason sad ved disken og lavede lektier, og mor sad og stirrede lige ud i luften, mens hun foregav at hjælpe til.

Hendes mor fór forskrækket op, da Seth knaldede avisen ned i bordet. Naomi så, at der på forsiden var et billede af hendes far og, åh gud, et billede af hende selv tilbage fra mellemskolen i Pine Meadows.

„Hvor kunne du? Hvordan kunne du gøre det her mod dine børn, mod dig selv?“

Susan pillede nervøst ved det lille guldkors om halsen. „Du skal ikke råbe ad mig. Jeg sagde ikke ret meget.“

„Du sagde rigeligt. Gav du dem billedet af Naomi? Fortalte du dem, at du boede i D.C.?“

Nu trak hun skuldrene sammen på den måde, hun plejede at gøre det, når far sendte hende et ondt blik.

„De gav mig 5.000 dollars. Jeg skal jo tjene til dagen og vejen, ikke?“

„Sådan her? Ved at sælge billeder af din datter til sladderpressen?“

„Han kunne sagtens have skaffet et billede uden min hjælp, det ved du godt, og de har skrevet om det i ugevis. Det stopper aldrig.“

„De havde ikke et billede af hende, Susan.“ Træt bandt Seth knuden på sit røde slips op. „De vidste ikke, at I alle sammen bor her.“

Da telefonen ringede, holdt han en hånd op for at stoppe Naomi. „Du skal ikke tage den. Lad den gå på telefonsvarer. Jeg har allerede fået seks opringninger på kontoret. Det tager ikke lang tid at skaffe et uregistreret telefonnummer. Som var uregistreret for at beskytte dig og børnene, Suze, mod det, der kommer til at ske nu.“

„De står altid ude foran fængslet og chikanerer mig.“ Stadig med sammentrukne skuldre kneb Susan læberne sammen.

Naomi så, at hun havde dybe linjer om munden. Linjer, der ikke havde været der før den varme sommernat.

„Og Tom sagde, at vi kunne tjene gode penge på det. Han kan ikke gøre det selv, det siger loven …“

„Men du kan overføre pengene til ham.“

Susan rødmede dybt, sådan som hun gjorde, når hun blev meget flov eller vred. „Jeg har en forpligtelse over for min mand, Seth. De har spærret ham inde i det, de kalder et særligt beskyttet område. Han sagde, han har brug for penge til at betale advokaten for at få ham over i det åbne fængsel.“

„For himlens skyld, Suze, det er jo den største gang lort. Kan du ikke høre, når nogen fylder dig med lort?“

„Du må ikke tale så grimt.“

„Mit sprog generer dig, men det her gør ikke?“ Han knaldede en hånd ned på avisen, mens telefonen ringede igen. „Har du læst det?“

„Nej, nej, jeg har ikke læst det. Jeg har ikke lyst til at læse det. De – de blev ved med at chikanere mig, og Tom sagde, han ville få mere respekt, hvis han kunne fortælle sin side af historien, og jeg kunne bakke ham op.“

„Ingen respekterer sladderpressen. Selv han ved …“ Seth tøvede, og Naomi sneg sig til at se på ham. Nu så han mere syg end vred ud. „Hvem har ellers chikaneret dig? Hvem har du mere talt med?“

„Jeg talte med Simon Vance.“

„Forfatteren. True crime.“

„Han er professionel. Hans forlægger vil betale mig 25.000 dollars. Det står selv i kontrakten.“

„Du har underskrevet en kontrakt.“

„Det hele er meget professionelt.“ Med blanke øjne og bævende læber slog Susan ud med armene, som blev hun angrebet. „Og der kommer flere penge, når de skal lave filmen. Sagde han.“

„Susan.“ Naomi vidste nu, hvad fortvivlelse var, og hun kunne høre det i sin onkels stemme. „Hvad har du gjort?“

„Jeg kan ikke klare mig ved at betjene borde. Og den læge, du tvinger mig til at gå til, hun siger, at jeg skal arbejde med min selvtillid. Jeg er nødt til at bo et sted i nærheden af fængslet, så jeg ikke skal låne din bil og køre så langt. Tom vil have mig og børnene tættere på.“

„Jeg vil ikke derhen.“

Susan snurrede rundt ved lyden af Naomis stemme, og vreden brændte ud gennem tårerne. „Du skal ikke være næsvis.“

„Jeg er ikke næsvis. Jeg siger, at jeg ikke vil med. Hvis du tvinger mig, stikker jeg af.“

„Du har bare at gøre, hvad din far og jeg siger.“ Hysteri – noget, Naomi havde hørt ofte nok i de sidste fire måneder til at kunne genkende det – krøb ind i Susans stemme. „Vi kan ikke blive her.“

„Hvorfor ikke det, Susan?“ spurgte Seth stille. „Hvorfor kan I ikke blive her?“

„Du bor sammen med en mand, Seth. Du lever i synd sammen med en mand. En sort mand.“

„Naomi, skat.“ Seths stemme forblev rolig, men hans blik – som var alarmerende – blev hængende på Susans ansigt. „Kan du og Mason ikke gå ovenpå et øjeblik?“

„Jeg er ved at lave mad.“

„Og det dufter dejligt. Bare sluk for blusset et øjeblik, okay? Gå op og hjælp Mason med lektierne.“

Mason gled ned ad sin stol og slog armene om Seth. „Du må ikke få os væk. Du må ikke lade hende tage os væk herfra. Jeg vil blive hos jer. Må jeg ikke nok?“

„Bare rolig. Gå lige ovenpå med din søster, ikke?“

„Kom, Mason. Det eneste sted, vi skal hen, er ovenpå.“ Naomi så sig tilbage, mens hun samlede Masons bøger og papirer sammen. „Harry er ikke nogen synd, men jeg synes, det er en synd, at du siger det.“

„Du forstår ikke,“ begyndte Susan.

„Jeg forstår. Jeg begyndte at forstå den aften i skoven. Det er dig, der ikke forstår, mor. Kom, Mason.“

Seth sagde ikke noget, da Susan begyndte at græde, han åbnede bare vinkøleskabet og tog en flaske frem. Han lod hende stå med hænderne for ansigtet, mens han åbnede den og skænkede sig et glas.

Han slog lyden fra telefonen, der blev ved med at ringe.

Mens hun græd, tog han to forsigtige slurke.

„Du har vidst, jeg var bøsse, siden jeg var 14. Sikkert længere, men det var der, jeg fik taget mig sammen til at fortælle dig det. Det tog mig lidt længere tid at springe ud over for mor og far, og de tog det rimelig pænt, alt taget i betragtning. Men jeg fortalte det først til min storesøster. Kan du huske, hvad du sagde – nå ja, efter at du spurgte, om jeg var sikker?“

Da hun bare blev ved med at græde, tog han en tår til af vinen. „Du sagde: Nå, men lad bare være med at lægge an på en, jeg har kig på. Hvor er den pige, Suze, hende, der formåede at sige det helt rigtige til mig, da jeg var så bange, at jeg havde gelé i knæene? Den pige, der fik mig til at le, når jeg forsøgte at lade være med at græde? Hende, der accepterede mig for den, jeg er?“

„Undskyld. Undskyld.“

„Det er fint, Susan. Men nu skal jeg sige dig en ting, og du skal lytte til mig. Lyt, Susan. Du skal aldrig igen tale sådan om den mand, jeg elsker. Forstår du det?“

„Undskyld. Undskyld. Harry har været uendelig venlig og god over for mig og børnene. Og jeg kan godt se, at han er god for dig. Undskyld. Men …“

„Vi er stadig en vederstyggelighed? Er det virkelig, hvad du tænker? Er det, hvad dit hjerte siger dig?“

Hun satte sig igen. „Jeg ved det ikke. Jeg ved det ikke. Jeg ved det ikke! 14 år. Han var ikke så streng til at begynde med. Det kom så gradvist, at jeg ikke lagde mærke til det. Han ville ikke have, at jeg arbejdede længere, og jeg var lige blevet gravid med Naomi, så det tænkte jeg, var fint nok. Så kunne jeg rigtig bygge rede og blive hjemme med min baby. Så ville han pludselig ikke med, når jeg skulle besøge mor og far. Han fandt altid på undskyldninger. Så ville han ikke have, at jeg tog af sted. Vi var en familie, og han var familiens overhoved. Så ville han heller ikke have, at de kom på besøg. I ferierne, måske – i begyndelsen.“

„Han afskar dig fra alle, der elskede dig.“

„Han sagde, at vi var de vigtige, at vi skulle skabe vores eget liv, og så kom Mason, og han blev så streng med, hvordan alting skulle være. Men han arbejdede hårdt og betalte regningerne. Han slog mig aldrig, det sværger jeg. Heller ikke børnene. Hans måde at tænke på, det, han gerne ville have, det trængte ligesom bare ind. Jeg savnede mor og far, jeg savnede dig så meget, men …“

Seth tog et glas til frem, skænkede vin op og satte det foran hende.

„Jeg har ikke fået andet end kirkevin, siden jeg var gravid med Naomi. Der var engang, jeg var som hende, var der ikke? Stærk og modig og lidt vild.“

„Joh, det var du.“

„Det mistede jeg, Seth. Jeg mistede alt det.“

„Du kan finde det igen.“

Hun rystede på hovedet. „Jeg er så træt. Hvis jeg kunne, ville jeg sove, til det hele var forsvundet. Hun mente, hvad hun sagde. Naomi. Hun ville ikke tage med mig. Eller hvis jeg tvang hende, ville hun stikke af – og tage Mason med sig. Hun ville ikke forlade ham. Ikke sådan som jeg forlod dig. Hun ville tvinge mig til at vælge mellem mine børn og min mand.“

„Du har før valgt ham over din familie.“

„En kvinde hører til hos sin mand.“ Hun sukkede, løftede glasset og tog en tår. „Åh, det er godt. Det havde jeg helt glemt. Jeg afgav det ægteskabsløfte, Seth. Jeg ved godt, han brød det, jeg ved, han gjorde unævnelige ting – i det mindste ved jeg det nogle gange. Men det er svært for mig at bryde det løfte, at acceptere, at det menneske, jeg afgav det til, nu er i fængsel. Jeg er så træt. Hele tiden. Hvis jeg kunne, sov jeg resten af livet.“

„Det er depression, skat. Du er nødt til at give terapien og medicinen tid. Du er nødt til at give dig selv tid.“

„Det føles allerede som år. Seth, hver gang jeg kører op til Hazelton, lover jeg mig selv, at det er sidste gang. Jeg har ikke lyst til at se de mure og gå forbi vagterne. Sidde der, tale med ham gennem glasset. At have journalisterne og andre, der står og venter på, at jeg kommer ud, til at tale til mig. De råber ting til mig. Du har ingen idé.“

„Så stop med at være deres mål.“

Hun rystede på hovedet. „Men så … Tom har en evne til at få mig til at skifte mening og tvivle på mig selv. Jeg ender altid med at gøre, hvad han siger, jeg skal gøre. Jeg vidste godt, det var forkert at tale med de journalister. Jeg vidste, det var forkert at skrive under på den kontrakt. Men jeg er ikke stærk og modig og vild, så jeg gjorde bare, hvad han sagde, jeg skulle. Han sagde: Tag pengene, skriv under på papirerne. Jeg skulle sætte pengene ind på hans konto i fængslet og få et hus i nærheden. Jeg skulle blive ved med at komme hver uge og tage børnene med en gang om måneden til at begynde med.“

„Det ville jeg kæmpe imod. Det er muligt, jeg ville tabe, men jeg vil kæmpe mod dig, hvis du prøver at tage de børn med derhen.“

„Hun ville kæmpe mod mig. Min pige.“ Halvt hulkende tørrede Susan en nyfalden tåre væk. „Hun ville ikke tage med, og hun ville kæmpe som en tiger mod, at jeg tog Mason med. Jeg skal være bedre mod dem. Det ved jeg godt.“

„Lad være med at tage derhen igen.“ Han lagde en hånd oven på hendes og mærkede den stivne. „Bliv stærkere. Tag et par uger og se det an. Tal med terapeuten om det.“

„Jeg skal nok prøve. Det sværger jeg. Jeg er så taknemmelig for dig og Harry. Jeg er så ked af, at jeg gjorde, som Tom sagde, efter alt det I har gjort for os.“

„Vi skal nok komme igennem det.“

„Jeg går lige op og taler med børnene et øjeblik. Så kommer vi ned og laver maden færdig.“

„Det er en god start. Jeg elsker dig, Suze.“

„Det må du ved Gud gøre.“ Hun rejste sig og kærtegnede hans kind. „Jeg elsker dig. Du må ikke opgive mig.“

„Det kommer aldrig til at ske.“

Hun krammede ham inderligt og gik ud og op ad trappen. Den hårdeste gåtur i hendes liv, tænkte hun. Endnu hårdere end den frygtelige tur ind i fængslet.

Hun gik ind ad Naomis dør og så på sine børn, der sad på gulvet. Mason sad bøjet over lektierne med rynket pande.

Han havde grædt, og det knuste hendes hjerte, for hun var skyld i de tårer.

Men ikke Naomi. Hendes øjne var tørre, og de brændte, da hun løftede blikket og mødte Susans.

„Først vil jeg gerne sige, at jeg tog fejl. Det, jeg sagde om din onkel og Harry. Det var en forkert og grim ting at sige. Jeg håber, du kan tilgive mig. Jeg vil også sige, at du har ret. Det har I begge to. Vi skal ikke flytte fra Seth og Harry. Det var forkert af mig at tale med de mennesker. Avisen, bladet og forfatteren. Jeg kan ikke gøre det om, men jeg gør det aldrig igen. Jeg er virkelig ked af, at jeg gav dem det billede, Naomi. Jeg ved ikke, hvordan jeg skal gøre det godt igen, men jeg vil prøve at gøre det bedre. Jeg lover, at jeg vil prøve. Det er let at sige. Jeg er nødt til at vise jer det. I bliver nødt til at give mig en chance for at vise jer, at jeg kan gøre det bedre.“

„Jeg vil godt give dig en chance, mor.“ Mason sprang op og kastede sig i armene på hende.

„Jeg elsker dig så højt, lille mand.“ Hun kyssede ham på håret og så på Naomi. „Jeg forstår godt, det kommer til at tage længere tid for dig.“

Naomi rystede blot på hovedet og løb hen til sin mor.

Susan klarede det bedre, selvom der var smuttere, nogle af dem alvorlige. Hun havde åbnet en dør, hendes bror havde prøvet at holde lukket, ved at give interviews og sælge billeder.

Det affødte mere, med sidehistorier om seriemorderens bøssesvoger og journalister, der stalkede ham til og fra kontoret. Paparazzier tog billeder af Naomi, der tog i skole, og et af Mason på legepladsen.

Talkshows fodrede maskineriet med diskussioner mellem indkaldte ’eksperter’, og sladderpressen var skånselsløs.

Det kom frem, at den Pulitzer-prisvindende forfatter Simon Vance havde skrevet kontrakt med Thomas David Bowes og hans kone om at skrive en bog, og så begyndte mediecirkusset forfra.

Da det nye år begyndte, sad de alle sammen i stuen foran kaminen, mens juletræet glimtede håbefuldt i vinduet.

Harry havde lavet varm chokolade, og Mason sad på gulvet og legede med sit højeste ønske: en hundehvalp, som havde ventet på ham julemorgen. Han havde døbt den Kong efter sit yndlingsspil.

Det burde føles så godt, tænkte Naomi. Hundehvalpen, den varme kakao og juletræet, som Harry havde sagt, ville blive stående til helligtrekongersaften.

Men noget var galt. Hun kunne mærke det dybt indeni. Så hendes chokolade trak skind og blev kold i det store krus.

„Harry og jeg har en nyhed,“ begyndte Seth, og Naomis mave knugede sig sammen.

Nu blev de sendt væk. For meget ballade, alle de journalister og folkene, der gik eller kørte forbi og stirrede ind.

Til halloween var der blevet kastet æg på huset, og værre endnu: Nogen havde skrevet på Seths bil:

MORDERS BØSSESLÆGTNING

Hendes mor var blevet fyret fra caféen, fordi man fandt ud af, hvor hun arbejdede, og derfor kunne chefen ikke have hende ansat.

„Det er en stor nyhed,“ fortsatte han og tog Harrys hånd.

Naomi kunne ikke se op, hun kunne ikke holde ud at se hans ansigt, mens han fortalte, at de blev nødt til at bo et andet sted.

„Harry og jeg åbner en restaurant.“

Da så hun forbløffet op og mærkede knuden i maven løsne sig.

„Vi fandt et skønt sted og tænkte, det var på tide at få vores egen restaurant.“ Harry blinkede. „Vi har ovenikøbet fundet ud af, hvad den skal hedde. Plet.“

„Plet er en hund,“ sagde Mason og sloges videre med den ekstatisk glade hundehvalp.

„Ikke den her plet. Den hedder Plet, fordi vi rammer plet. Og fordi det vil være den plet, alle gerne vil være på.“

„Hvor ligger den?“ Naomi tog sit krus med kakao og følte sig lige så ekstatisk som hvalpen. „Kan vi tage hen og se den?“

„Det kan du tro, vi kan. Der er bare det ved det, at den ligger i New York.“

„I flytter.“

„Vi flytter alle sammen. Til New York. West Village. Et nyt sted, et nyt hus, en ny begyndelse.“

Naomi så på sin mor, der bare sad og vred sine hænder.

„Men I har det her hus. Det her er jeres hus.“

„Huset i New York vil også være vores hus. Vores allesammens hus.“ Seth smilede stadig og klappede Harry på benet. „Vent, til I ser det. Det er fabelagtigt.“

„I flytter på grund af os. På grund af de folk, der ikke vil lade os være.“

Inden Seth nåede at sige noget, rystede Harry på hovedet. „Det er ikke helt forkert, men heller ikke helt rigtigt. Jeg har længe ønsket mig min egen restaurant, og det føles som det rigtige tidspunkt og det rigtige sted. Faktum er, at det har været svært for Seth at arbejde med al den chikane, og huset her? Det føler vi begge, har lukket sig om os.“

„Vi har talt om det, Harry, mig, din mor. Det er det bedste for os alle. Hvis I ikke har noget imod det, får vi officielt ændret jeres navne til Carson. Jeg har sagt op på mit arbejde, og det har Harry også. Jeg glæder mig til det her, og det er ikke noget, jeg bare siger. Men jeg ved godt, at I bliver nødt til at skifte skole igen.“

„Det gør ikke noget.“ Naomi sendte Mason et skarpt irettesættende blik, i tilfælde af at han overvejede at sige noget andet.

„Og terapeuter,“ fortsatte Seth. „Men vi har fået nogle gode anbefalinger.“

„Jeg har ikke brug for at gå til terapi længere,“ insisterede Naomi. „Jeg ville sige det, hvis jeg havde. Hvis det her er et nyt sted og alt det, kan jeg også være noget nyt. Jeg vil gerne have mit hår klippet.“

„Åh, Naomi,“ sagde Susan.

„Det vil jeg. Jeg har ikke lyst til at ligne den pige på billederne. Jeg kan godt gøre det selv.“

„Næ, nej, det gør du ikke!“ Seth lo sin rungende latter. „Der sætter jeg grænsen. Vi tager dig med til frisøren og får det gjort ordentligt. Hun er snart 13, Suze. Det bør være op til hende selv.“

„De kan stadig finde os, men måske gør de ikke, hvis jeg ikke ligner mig selv. Mason ser allerede noget anderledes ud, end han gjorde før, for han er større, og hans hår er længere nu. Og det er mørkere, end det var. Jeg er ligeglad med, hvad jeg hedder, så længe det ikke er Bowes. Jeg er ked af, hvis det sårer dig, mor.“

Susan sagde ikke noget, hun blev bare ved med at se ned på sine hænder, som hun vred i skødet.

„Kan Kong også komme med til New York? Jeg kan ikke forlade ham.“

„Mason, lille mand.“ Harry tog den logrende hundehvalp op i armene. „Ham her er en vaskeægte kommende stenbroshund. Selvfølgelig skal han med.“

„Jeg ved godt, det her river alle op ved rode, og det er min skyld.“

„Nej, Susie. De havde opstøvet os før eller siden alligevel. Vi tog ikke nok forholdsregler. Det gør vi nu. Et nyt sted, en ny begyndelse.“ Seth grinte til Naomi. „Og et nyt udseende.“

„Hvornår?“ spurgte Naomi.

„Huset bliver sat til salg i morgen, for mægleren kunne ikke vente med at få fingrene i det. Uanset hvad flytter vi i påskeferien. Der er fire soveværelser i det nye hus, så du får dit eget værelse, Mason. Lyder det ikke godt?“

„Kong og jeg gør!“

„Du og Kong.“

„Kan vi få køjesenge?“

„Køjesenge bliver det. Naomi? Er du okay med det her?“

„Ja, det er fint. Så kan I have venner på besøg igen. I bliver nødt til at få nogle nye, men I kan holde fester igen. I kunne ikke holde jeres årlige julefest i år eller gå ud nytårsaften, som I plejer.“

Harry rakte den sprællende hund til Seth. „Hører du alt?“

„Det meste. Og mor kan ikke besøge fængslet fra New York. Jeg ved godt, du kun har været der nogle få gange siden … siden du skrev under på de der papirer, men du var ked af det, når du kom hjem. New York er længere væk. Jo længere væk, jo bedre.“

„Jeg prøver, Naomi.“

„Mor, du klarer det så meget bedre. Ligesom du sagde.“ Af kærlighed og af pligt rejste Naomi sig og gik hen og satte sig for at holde om sin mor. „Det her bliver endnu bedre. Det ved jeg bare.“

„New York, her kommer vi?“ sagde Seth.

„New York, her kommer vi!“ Mason slog huller i luften med knytnæver. „Kan vi så tage ind og se The Knicks? Kan vi?“

„Nick hvem?“ spurgte Seth, og Mason lo og lo.

Huset blev solgt på to uger og til 10.000 dollars over den udbudte pris. De fik travlt med at pakke. Naomi hørte, at Seth tilbød at betale flyttefolkene ekstra for at komme om aftenen og tage tingene i en lille flyttebil, lidt ad gangen.

I marts, da det blev påskeferie med fejende vinde og spredte snebyger, forlod de Georgetown som tyve midt om natten.

Det var med et stik i hjertet, at hun så huset forsvinde gennem bilruden, men så vendte hun sig, så fremad og kørte fingrene gennem den nye frisure, som Seth havde døbt: Naomi: Kort og kæk.

Et nyt udseende. Et nyt sted. En ny begyndelse.

Hun havde ikke tænkt sig at se tilbage.

Om Nora Roberts

Nora Roberts er en af verdens bedst sælgende forfattere. Hun kan kombinere nervepirrende spænding og romantik til en underholdende cocktail, som millioner af mennesker verden over elsker at læse.

Stay tuned

Facebook

Følg med i Flamingos verden. Vi poster om vores hverdag på forlaget og om det, der ligger vores lyserøde hjerte nærmest – bøger! Både de sjove, de sexede, de tårefremkaldende og de mest underholdende af slagsen.
www.facebook.com/flamingobooks

Instagram

Flamingos bogunivers med masser af bog-stemning og inspiration til de mest underholdende læseoplevelser, der holder dig fanget til sidste side.
www.instagram.com/flamingobooks