Om 1950 - High Noon

Andet bind i Gunnar Staalesens farverige romantrilogi om livet i Bergen i det 20. århundrede begynder med endnu et gådefuldt dødsfald, da den kvindekære prædikant Peter Paulus Hagas findes druknet i fjorden.

På et bredt historisk lærred – fra sommerolympiaden i Berlin 1936, over krigen med landsforræderi, modstandskamp og tysk terrorregime og frem til den kolde krig – følger vi igen familierne Moland, Brandt, Nesbø og Helgesen, alt imens nye slægtled kommer til og danner nye mønstre af kærlighed og svig, forventninger og savn, succes og fiasko.

Og neden under det hele ulmer stadig gåden om mordet på konsul Frimann den skæbnesvangre nytårsnat år 1900 …

Gunnar Staalesen

1950 High Noon

Andel del af Bergen-trilogien

På dansk ved
Ilse M. Haugaard

(Læseprøve)

Gyldendal

Alle personer og begivenheder i denne bog er opdigtede, bortset fra historiske personer som er nævnt ved eget navn, eller begivenheder fra århundredets historie som er alment kendt. Af hensyn til fortællingens troværdighed og autenticitet har alle de opdigtede personer almindelige norske (og bergensiske) slægtsnavne. Det bør derfor understreges at enhver lighed med virkelige personer, levende eller døde, eller begivenheder som virkelig har fundet sted, i givet fald skyldes rene og skære tilfældigheder. Hvis dette alligevel forekommer, kan forfatteren i den anledning ikke gøre stort andet end at fremføre sin oprigtige beklagelse.

FØRSTE DEL

1

Manden som blev fundet druknet onsdag den 19. oktober 1932 i vandet ud for kornkajen på Nøstet, blev hurtigt identificeret ved hjælp af de gennemblødte papirer i hans inderlomme. Peter Paulus Haga – eller Per Magne som hans oprindelige fødenavn lød – var født den 18. marts 1895 i Bakke ved Flekkefjord. Siden 1929 havde han været bosat i Bergen. I folkeregistret stod han opført med nuværende bopælsadresse i Hennebysmuget ved Muren.

Liget blev bragt til Gades Insitut på Haukeland sygehus til obduktion. Hovedansvaret for efterforskningen af dødsfaldet blev tildelt politibetjent Svend Atle Moland ved opdagelsespolitiet.

Alt tydede på at sagen kunne rubriceres som en regulær drukneulykke. Den obducerende læge havde ganske vist kommenteret mærker efter muligt slagsmål, blandt andet en kraftig hævelse på venstre side af kæben. Dette kunne være skader som var pådraget ved at den forulykkede havde ramt kajkanten eller et fremspring da han faldt i vandet, men eftersom der hverken fandtes hudafskrabninger eller rester af sand eller grus i hævelsen, ville obducenten heller ikke se bort fra at skaderne kunne være påført Haga under et slagsmål. Vandindholdet i lungerne tydede på at afdøde havde været bevidstløs allerede ved mødet med vandet.

Under en kort gennemgang på politistationen spurgte afdelingschefen, politiinspektør Hellevik, om Hagas personlige baggrund var kortlagt.

Svend Atle Moland nikkede bekræftende. »Han kom til Bergen som omrejsende prædikant, så vidt vi har kunnet fastslå i marts 1929. Siden har han haft fast tilholdssted her i byen. Han ser ud til at have stoppet med det omrejsende liv, selv om både han og den kvinde han delte hus med her, har deltaget i møderne i Bethlehem – helt frem til det sidste.«

Politiinspektøren hævede øjenbrynene let. »Delte hus med? – Hvad mener De med det, Moland?«

»Officielt var han hendes lejer.«

»Officielt? Er der nogen grund til at antage noget andet?«

Moland trak på skuldrene. »Det vil vise sig. Vi har ikke haft tid til at tale med hende endnu.«

»Jaså.« Politiinspektøren så en smule betænkelig ud. »Og denne kvinde, hvad hedder hun?«

Moland bladrede i sine papirer. »Nu skal jeg se ... Her har vi det. – Maren Kristine Pedersen.«

»Hvad?« Overbetjent Ole Berstad bøjede sig brat frem. »Hvad sagde du?«

Både Hellevik og Moland så på deres ældre kollega, som indtil nu blot havde lyttet uinteresseret til samtalen.

»Siger det Dem noget, Berstad?« spurgte politiinspektøren.

»Er hun blevet underrettet om dødsfaldet?«

Moland nikkede. »Af sognepræsten ved Nykirken.«

»Og du har ikke selv talt med hende?«

»Som sagt, ikke endnu.«

Berstad nikkede langsomt. Så svagt at det næsten lød som en eftertanke, gentog han for sig selv: »Maren Kristine Pedersen ... hm. I så fald vil jeg gerne med når du opsøger hende, Moland. Meget gerne ...«

2

»Forstår du,« sagde Ole Berstad, da de to kolleger var på vej ud ad Småstrandsgaten lidt senere samme eftermiddag. »Din far og jeg arbejdede engang med en sag hvor samme Maren Kristine Pedersen var involveret.«

Svend Atle Moland så interesseret på ham. »Jaså?«

»Jeg ved ikke om din far nogen sinde har nævnt – mordet på konsul Frimann?«

»Det tror jeg ikke. Hvornår var det?«

»Natten til den 1. januar 1900.«

»Nå, er det så længe siden ...«

På hjørnet ved F. Beyers boghandel standsede de to politimænd et øjeblik. Moland var i trediverne, slank og atletisk bygget; Berstad i slutningen af halvtredserne, nærmest mager og med tyndt, gråt hår som var barberet næsten helt ned til hovedbunden, som hos en idrætsmand.

Da sporvognen fra Møhlenpris i det samme kørte om hjørnet fra Christian Michelsens gate, løftede Moland hånden til hilsen mod vognstyreren. »Min bror,« forklarede han.

Berstad nikkede. »Bor han stadig i Sporvejsbyen?«

»Ja da. Har du truffet ham?«

»Nej, men jeg kan huske at din far har nævnt det – engang vi var på de kanter.«

»I arbejdede meget sammen?«

»I over tredive år, knægt. Og næste år er min tid også forbi ...«

»Så fylder du altså tres?«

»Mmm.«

De gik over gaden og passerede Svaneapoteket lidt længere fremme. På den modsatte side af Strandgaten domineredes husrækken af de to konkurrerende stormagasiner, Hun & Han og Johs. Petersen A/S i Kløverhuset, begge seks etager høje bygninger, mens Børs Café og Restaurant og Wallendahl & Søn på hver side af den nye Fortunen endnu ikke havde haft råd til at bygge mere end henholdsvis to og tre etager over gadeplan.

»Men denne frøken Pedersen ...«

»Ja. Hun var, for at sige det ligeud, mordofferets elskerinde, men han var ikke den eneste.«

»Ikke det? Var det så også motivet til mordet?«

»Lige netop det fik vi aldrig svar på. – Forstår du ... Vi kom faktisk aldrig rigtig til bunds i den sag. En mand blev udpeget som den skyldige, men han tog sit eget liv da din far og jeg skulle til at anholde ham, og senere ... Tja, sagen er jo for længst forældet, så ... Men jeg må indrømme at jeg reagerede da jeg hørte dig nævne hendes navn.«

»Ja ...«

»Ser du, hun var også involveret i en anden sag. Du ved, hun var oprindelig ansat i – ja, det må vel være din onkels forretning. Inden branden. Brekke & Søn.«

»Hos onkel Haakon?«

»Ja. Men så gik hun over gaden, bogstaveligt talt, og fik en stilling hos direktør Helgesen. Ja, din onkel og han er jo senere blevet forligt og kompagnoner, som vi alle ved, men dengang ... Nå, hun blev i hvert fald overfaldet og voldsomt maltrakteret af – viste det sig – Calle Frimann, konsul Frimanns søn. Jeg ved ikke om du har hørt om ham?«

»Jo, jeg ved da hvem det er. – Men havde dette overfald nogen forbindelse med det mord i 1900?«

»Både din far og jeg havde en kraftig mistanke om det, ja. Men Calle Frimann havde et vandtæt alibi – i 1900, mener jeg – så vi kom heller ikke på det tidspunkt sagen nærmere. I 1924, lige inden forældelsesfristen indtrådte, foretog vi nogle nye, supplerende undersøgelser, men – nej. Den er forblevet uopklaret til dags dato.«

»Dette overfald, hvornår skete det?«

»Tja ... I 1914 eller 15, mener jeg. Det kan jeg finde ud af.«

»Og senere?«

»Jah ... Sagen blev henlagt, som jeg sagde, da fristen udløb.«

De var kommet hen til hjørnet af den tre etager høje Berstadbygning med de karakteristiske, buede vinduer i stueetagen. Idet de skråede over gaden neden for den gamle murhvælving, slog det endnu en gang Ole Berstad at han aldrig ville blive fortrolig med omlægningen af gadenettet efter den store brand i 1916. For ham blev det aldrig til andet end en selvmodsigelse at den nyregulerede Strandgaten med ét slag skulle blive til C. Sundts gate, trafikeret af sporvognen fra Haukeland, mens den gamle Strandgaten lå hvor den altid havde ligget, omkranset af bygninger som, i hvert fald for de ældstes vedkommende, havde stået der siden 1700-tallet. På hjørnet mellem Muralmenningen og den ydre del af Strandgaten var det som om byen brat ændrede karakter fra rendyrket, moderne 1920’erne og 30’erne til pudset, stukkaturudsmykket 1800-tals stil.

»Men siden den gang hun blev overfaldet, har du aldrig haft noget med hende at gøre?«

»Jeg har knap nok hørt hendes navn nævnt før i dag.

»Men ...« De drejede op ad det lange, smalle Hennebysmuget som førte fra Strandgaten til Lille Markvei. »Du sagde ... elskerinde. – Men nu er hun, så vidt jeg har fået oplyst, en højst dydig frøken, ekspeditrice i Indre Missions bog- og papirhandel ude ved Nykirken og fast inventar ved aftenmøderne i Bethlehem ...«

Berstad hævede ironisk øjenbrynene. »Nå ... Du skal se, hun har sikkert forandret sig. Hvad ved jeg?«

»Næ ...« Moland stoppede op. »Det skulle vist være her.«

Berstad så op ad den grønmalede facade og nikkede. »Ja. Jeg kan kende det igen. – Vi var her for resten endnu en gang – det kommer jeg lige i tanker om. Men det var inden den gang med overfaldet.«

»Og da drejede det sig om ...?«

Berstad tænkte sig om. »En skuespiller ved teatret begik selvmord.«

»På grund af hende?«

»Det var i hvert fald en af teorierne.«

Moland havde lagt hånden på den noget særprægede dørhammer, formet som et løvehoved., »En kvinde der spreder død, kan man sige.«

»Bogstaveligt talt,« nikkede Berstad.

3

Da de lidt senere sad i Maren Kristine Pedersens stue og ventede på at hun skulle komme ind med kaffen, så Ole Berstad sig undersøgende omkring. – Jo, han kunne genkende stedet, også indendørs. Det mørkebrune, massive chatol med den kinesiske vase; det forgyldte spejl; det lidt gammeldags dagligstuemøblement. Ved siden af vasen lå en lille bunke bøger med et sort, skindindbundent eksemplar af Bibelen øverst.

Svend Atle Moland sad i sine egne tanker. – Undskyld? havde kvinden der åbnede døren for dem sagt, da han præsenterede sig. – Jeg opfattede ikke rigtigt ...

– Politibetjent Moland, havde han gentaget.

Hun havde set på ham med et udtryk i øjnene, som om han drev gæk med hende.

– De husker måske en anden politibetjent Moland, havde Berstad grebet ind. – Hans far ...

– Nå, sådan at forstå ... Jeg troede ikke at den slags stillinger også gik i arv ...

– Det gør de sandelig heller ikke, sagde Moland, lidt fortørnet.

– Det drejer sig om Deres afdøde – ja, hvad skal vi kalde ham, frøken? – lejer? Berstads stemme havde været tung af sarkasme.

Hun havde set køligt på ham og nikket svagt. – Dem kender jeg igen, hr. ...

– Berstad. Overbetjent er det nu. Det var faktisk mig der arvede Molands stilling. Selv er han for længst gået af.

– Ja, det ...

»Du må have gjort noget af et indtryk på hende,« sagde Moland sagte, »siden hun kunne huske dig endnu, helt fra 1914 eller 15 ...«

Berstad gryntede lavt. »Det var et usædvanligt groft overfald.«

»Denne – skævhed ...« Moland tog sig til den ene mundvig.

Berstad nikkede. »Ja, den stammer vistnok fra dengang.«

»Men hun er alligevel ganske – flot. Synes du ikke?«

Overbetjenten trak ligegyldigt på skuldrene.

»Alderen taget i betragtning, mener jeg ...«

»Hun har altid gjort indtryk på mandfolk, så vidt jeg husker ...«

»Men ikke på dig, kan jeg forstå ...«

»Nej, ikke på mig,« sagde Ole Berstad, idet han betragtede sine fingernegle, som om han ledte efter en uventet ridse i overfladen på én af dem.

Ude fra gangen hørte de lyden af lette fodtrin, og da døren gik op, bredte duften af kaffe sig også ind til dem.

I oktober 1932 var Maren Kristine Pedersen otteoghalvtreds år gammel. Bortset fra det skæve drag over munden og en antydning af poser under øjnene var hun stadig en smuk kvinde. Berstad mente nok at kunne konstatere at næsen var en anelse spidsere, huden på halsen løsere og kroppen noget tungere i det end sidst han havde set hende, men selv en mand med hans distancerede forhold til det modsatte køn var nødt til at indrømme at kvinden som nu skænkede kaffe i de enkle, hvide kopper med blåt blomstermønster, havde en udstråling der stadig gjorde indtryk. De hvide hænder var pæne og velplejede, og hun var velklædt på en diskret måde i en enkel, mørkebrun kjole med hvid krave og en sort roset anbragt øverst på venstre side af brystet. Hun brugte ikke sminke, men der kom en svag duft, som af liljekonvaller, fra hende, som han ikke havde lagt mærke til da de ankom.

Svend Atle Moland så på hende, ikke uden en vis forundring over det direkte, næsten nysgerrige blik hun mødte hans med. »Ja, det ... Vi må hellere komme lige til sagen, hvis De kunne – jeg mener, tage plads ...«

Hun nikkede, satte kaffekanden fra sig midt på bordet og sendte en lille sølvbakke med fløde og sukker rundt. »Værsgo.«

Moland nikkede. »Det drejer sig, som jeg fortalte Dem, om Deres lejer, hr. Haga.«

»Ja.« Svaret var kort, og blikket veg til siden.

Han prøvede at indfange det igen. »Det var det han var – Deres lejer?«

Hun rødmede svagt. »Ja. Hvad skulle han ellers være?«

»Men der findes ikke nogen separat lejlighed, så vidt jeg kunne se?«

»Nej, han havde – et værelse ovenpå.«

Berstad rørte utålmodigt på sig. »Nå, et værelse ...«

Hun vendte sig mod ham. Inden hun nåede at sige noget, var han kommet hende i forkøbet. »De glemmer, frøken Pedersen, at jeg – fra tidligere – kender hele Deres baggrund. Konsul Frimann, hr. skuespiller Gade – jeg nævner i flæng ... Det var altså ikke et lignende forhold De havde – til hr. Haga også?«

»Og hvad så hvis det var?«

»De indrømmer det?«

»Og hvad så hvis det var, sagde jeg!« Hun slog en anelse med nakken. »Har De aldrig mødt Deres sjæls elskede, hr. overbetjent?« sagde hun med en tone så sprød som af sølvbjælder i stemmen.

Moland skævede hastigt til sin kollega. Et sekund eller to var det som om der gik en ubevidst bevægelse igennem de magre træk, og en rødmen skyllede op i ansigtet på ham.

»Jeg er bange for at det i så fald er temmelig længe siden. Den slags burde vel både De og jeg være færdige med, synes De ikke, frøken Pedersen?«

»Nu talte jeg sådan set heller ikke om mig selv.«

»Nå nej? Det var hr. Haga De mente? At De var hans – hvad var det De så smukt kaldte det? – sjæls elskede.«

»Virker det så urimeligt?«

Deres blikke stødte tungt mod hinanden som to atleter i udgangsstillingen til en brydekamp, men det var Berstad som trak sig først.

Da overbetjenten løftede sin kaffekop op til munden, brød Moland ind igen. »Nu er vi ikke kommet herhen for at udspørge Dem om Deres privatliv, frøken Pedersen. Det eneste vi behøver, er nogle kendsgerninger. Jeg mener – det kan ikke nægtes at der er visse træk ved hr. Hagas pludselige død der påkalder sig vor opmærksomhed.«

Hun rettede blikket mod ham igen. »De mener ikke at han ...«

»At han ...?« Han så spørgende på hende.

Hun flakkede en lille bitte smule med øjnene fra den ene til den anden. »At det var andet end – et ulykkestilfælde?«

Berstad sukkede tungt uden at sige noget.

»Det er noget vi ikke ved endnu, frøken Pedersen,« fortsatte Moland idet han så ned i sin notesbog. »Det vi først og fremmest har brug for at vide, er ... Hvornår forsvandt han egentlig?«

»Lørdag for – snart to uger siden.«

»Den ottende?«

»Ja, det var det vist.«

Berstad mumlede et eller andet for sig selv. Da Moland så hen på ham, sagde han: »Det var den aften teaterslaget blev udkæmpet på Den Nationale Scene.«

»Ja, netop.« Moland vendte sig atter om mod Maren Kristine Pedersen. »Men De anmeldte ikke dette – forsvindingsnummer? Vi har i hvert fald ikke registreret nogen efterlysning.«

»Nej, jeg ...«

»Det kom måske som resultatet af en uoverensstemmelse?«

»I så fald, om hvad da?«

»Ja, jeg ...« Moland så spørgende på hende. Da hun ikke sagde mere, fortsatte han: »Nå, lad os vende tilbage til kendsgerningerne.« Han løftede blyanten som for at vise at han var klar til at notere. »Han forsvandt – sådan cirka hvornår?«

»Klokken var over elleve. Jeg var selv i færd med at gå til ro da han ... Da jeg hørte at han gik ud.«

»De havde med andre ord lagt Dem?«

Hun nikkede.

Ole Berstad smilede svagt uden at sige noget.

»Plejede han ofte at gå ud så sent?«

»Ja, han ... Jo, men han var sjældent længe væk. Plejede at gå en aftentur rundt om Nordnespynten, sagde han, når han følte sig rastløs.«

»Og sådan følte han sig denne aften?«

»Det har han vel gjort! – De må forstå ... Han havde været omrejsende prædikant i mange år, inden han slog sig ned her i byen.«

»Og det at han slog sig ned her, det skyldtes altså, hvis jeg forstod Dem ret – Dem selv?«

»Og hvad så hvis det var, sagde jeg!«

Moland rømmede sig let og stirrede indgående på hende. »Forholdt det sig sådan at ... Flyttede han med det samme ind her hos Dem?«

»Nej, nej! Han boede på forskellige herberger i begyndelsen. Men så, efter et par måneder, blev det altså sådan. – Han var en punktlig betaler, det må De endelig ikke misforstå!«

»Nå, godt. – Hvad levede han så af?«

»Ja, han holdt jo stadig taler i menigheden og modtog mindre bidrag for det, fra kollekten. Ellers lavede han en del – forefaldende arbejde.«

»Hvad da?«

»Jo... Han gav en hånd med inde på Indre Missions-hjemmet i Hollendergaten, men det var jo hovedsageligt gratis arbejde. Han udførte en del småarbejder, ofte for folk i menigheden, og fik betaling for det. Lettere håndværksarbejde og den slags. Han betalte i hvert fald for både kost – og logi.«

Berstad snøftede svagt, og hun så fortørnet på ham.

»De selv ...« Moland så sig omkring. »De ejer dette hus, så vidt jeg har forstået?«

»Ja, jeg ...«

»Og De er ekspeditrice i Indre Missions bog- og papirhandel, er det ikke rigtigt?«

»Jo.«

»Jaså ...« Han så sig sigende omkring.

»Jeg har haft det længe! Siden 1904.« Hun undgik med vilje Berstads blik. »Jeg kom til nogle penge.«

Moland nikkede. »Ja, jeg forstår. Det forklarer jo – i det mindste det. – Men tilbage til hr. Haga. De har fortalt at han gik ud ved ellevetiden lørdag aften –«

»Efter elleve!«

»Vel. Og siden har De ikke set ham?«

»Nej.«

»Hvornår savnede De ham?«

»Det var først om morgenen, da han ikke kom ned til morgenmad.«

»Så de plejede ikke at lægge mærke til hvornår han kom hjem om aftenen?«

»Mm-jooh. Jeg plejede som oftest at høre ham.«

»Men ikke denne aften?«

»Nej.«

»Så hvad tænkte De da? Jeg mener – om morgenen, da han ikke var der?«

»Tja, jeg ... Jeg tænkte vel at ... Ja, hvad tænkte jeg egentlig?«

»At han havde tilbragt natten et andet sted?« kom det lavmælt fra Berstad.

»Ja ...« Hun så ubestemt i retning af ham.

»Var det sket tidligere?«

»Nej, nej, overhovedet ikke! Han var et respektabelt menneske og stadig en Herrens tjener.«

»Nå ja, man hører jo så meget,« replicerede Berstad.

»Godt,« brød Moland ind igen. »Men nu ved vi at ... Han dukkede altså ikke op igen – overhovedet?«

»Nej.«

»Hvad tænkte De så?«

»Så – vidste jeg ikke hvad jeg skulle tro.«

»Men De gik ikke til politiet?«

»Nej.«

»De var måske lidt flov over dette – forhold?« sagde Berstad.

Hendes ansigt flammede op igen. »Nej, tænk det var jeg ikke! Jeg mener ...Det var ikke noget der vedkom andre – end ham og mig.«

Berstad så sigende på Moland og gjorde med hånden tegn til at det var op til ham at fortsætte.

Moland fandt situationen højst ubehagelig. »Så det var altså andet og mere – end et rent lejerforhold?«

Hendes øjne slog gnister. »Og hvad så hvis det var? Var det i så fald ulovligt?«

»Næh, ulovligt ... Men måske lidt usædvanligt – jeg mener i Deres kredse.«

Hun kneb læberne sammen og så stridslystent på ham.

»Nå!« Moland knipsede let til notesbogen som for at vise at han ville tilbage til de enkle og forklarlige kendsgerninger. »Men det forekom Dem ikke – jeg mener De tænkte ikke på muligheden af at han kunne have været ude for en ulykke?«

»I så fald ville jeg vel have fået besked? Jeg mener – det fik jeg jo i går!«

»Ja, det har De jo for så vidt ret i. Men altså ... Lørdag den 8. oktober. De har ingen anelse om hvorvidt han havde et ærinde, en aftale?«

Hun rystede på hovedet. »Som sagt ... Men alt dette, betyder det ... Har De mistanke om at han blev – overfaldet?«

Moland slog ubestemt ud med den ene hånd. »Nu havde han alle sine papirer intakte på sig, tillige med lommeuret, nogle pengesedler og mønter. Der er i hvert fald intet der peger på røveri.«

»Det var da godt!«

»Jah ...«

Der opstod et øjebliks tavshed. Berstad så tydeligt misfornøjet ud. Maren Kristine Pedersen virkede også utilpas – mere utilpas end sørgende, slog det Moland. Han foretog et nyt fremstød: »Hvad med – havde han nogen fjender?«

»Ikke det jeg ved af. Hvem skulle det være?«

»Tja ...«

»Vi – levede et fredeligt og tilbagetrukket liv. Jeg står i butikken, enten fra otte til fire eller fra ti til seks. Han havde sine – gøremål. Når han havde fri, var han ofte inde og hjælpe til i Hollendergaten. Det er jo først om aftenen dørene åbnes for – de hjemløse. Selv laver jeg håndarbejder, strikker og broderer, til vores basarer.

»Fjernt fra Deres tidligere tilværelse, hva’, frøken Pedersen?« bemærkede Berstad syrligt.

Hun så trodsigt på ham. »Dommen hører Gud til, står der skrevet! Og De skal selv dømmes efter den –«

»Ja ja! Så er det godt med al det gudsskvalder!« Han bøjede sig frem med et grimt udtryk i ansigtet. »Hvad med nogle af Deres gamle liebhavere, frøken Pedersen? Det kunne ikke tænkes at én af dem havde en høne at plukke med hr. Haga?«

Hun svarede ikke, slog blot stolt med nakken.

Moland så på hende, afventende. »Ja ... Kan der være noget om det overbetjent Berstad siger?«

Hun rystede på hovedet. »Det er bare sladder. Den tid da jeg havde det han kalder liebhavere, er for længst forbi. – Hvem ville se to gange på et gammelt skind som mig?«

»Nå nå, frøken Pedersen. De har jo netop fortalt os at De for hr. Haga i hvert fald var – hans sjæls elskede, eller hvordan De nu udtrykte det.«

»Jo, men nogen genstand for jalousidramaer, det er jeg da virkelig ikke, hr. politibetjent!«

»Calle Frimann, ser De nogen sinde noget til ham?« spurgte Berstad pludseligt.

Hendes ansigt frøs til is. »Det kan De være sikker på at jeg ikke gør, hr. Berstad. Og hvis jeg havde set ham, så ville jeg øjeblikkeligt have tilkaldt politiet!«

Moland noterede sig årvågent hvordan de to andres blikke mødtes i en slags uudtalt kamp i værelset, men denne gang bemærkede han at det var hendes der veg først.

»Men hr. Haga,« sagde han lavt. »Han vidste måske ikke engang hvem hr. Frimann var? Hva’?«

Hun så uforstående på ham. »Hvad? – Nej, det – vidste han selvfølgelig ikke.«

Da de gik, fulgte hun dem til dørs.

Idet Svend Atle Moland passerede hende, så hun ham granskende ind i ansigtet. Genert trak han øjnene til sig, lettede på hatten og fulgte hastigt efter Ole Berstad ud i Hennebysmuget igen.

4

Tore Andreas Lauritsen, bestyrer af Indre Missions hjem for husvilde i Hollendergaten, modtog dem på sit lille kontor i stueetagen. På væggen bag ham hang et billede af Jesus med udstrakte arme og åben favn. Under dette hang et indrammet, hvidt klæde med tekst i røde korssting: Sandelig siger jeg eder: Hvad I ikke har gjort imod én af disse mine mindste, har I heller ikke gjort imod mig. – Matth. 25,45.

Lauritsen havde en aflang, lidt buet hovedform, desto mere fremtrædende fordi han manglede hår øverst på issen, og det han havde på siden var tyndt og musegråt. Når han gned sig i hænderne, knitrede det tørt som fra gammelt avispapir.

Da Berstad og Moland havde fremført deres ærinde, så han sørgmodigt på dem og sukkede. »Ja, jeg har hørt det. At Herren allerede har hentet Peter Paulus op til sig, så alt for tidligt.«

Moland nikkede. »Han hjalp til her hos Dem, har vi fået at vide?«

Lauritsen smilede tyndt. »Åh ja, han var en Herrens tjener, og der var aldrig nej i hans mund. Desuden forstod han omgangstonen her blandt klientellet. Og det kan ellers være ganske råt somme tider.«

»Så han kom i kontakt med de hjemløse?«

»Ja, ja, da.«

»Nogle af dem er vel også, i det mindste – småkriminelle?«

Bestyreren krusede syrligt overlæben. »Det ved De sikkert lige så godt som jeg, hr. politibetjent. Men her i Herrens hus er der bolig til alle.«

»Det var der nu ikke altid i herberget,« kommenterede Berstad.

»Men i hvert fald i dette.«

»Sig mig,« fortsatte Berstad. »Fik De noget indtryk af Hr. Hagas personlighed, hans – om vi så må sige – privatliv?«

Der kom noget stramt og afvisende over Lauritsens ansigtstræk. »Mm, næh ... Hvad skulle det være?«

»Han levede jo sammen med én af byens kvinder uden at være gift med hende.«

»Levede sammen med! Han boede til leje hos en af kvinderne fra menigheden, frøken Pedersen, en højst respektabel kvinde som ekspederer i –«

»Ja, tak, alt det dér kender vi,« afbrød Berstad ham. »Så han boede altså bare til leje?«

»Ja, sandelig! De troede da vel ikke ... Oprigtigt talt, hr. politibetjent!«

»Overbetjent,« mumlede Berstad.

»Nå ja.« Lauritsen snappede efter vejret. »Peter Paulus gjorde i hvert fald en indsats der stod al mulig respekt om her på Indre Missions hjem! Men således går det her i verden. Sligt værdsættes ikke. Ingen steder. – Man får ingen banklån på sine velgerninger.«

»Øh, banklån?« indskød Moland.

»Ja! – Nå ...« Lauritsen slog ud med armene. »Det betyder naturligvis ingenting, men som en illustration ... Peter Paulus søgte om at måtte optage et lån, det var vel engang i fjor, men det blev blankt afslået af banken.«

»Jaså ... Og ved De hvorfor han ansøgte om dette lån?«

»Han havde forpligtelser andre steder i landet, forstod jeg.«

»Forpligtelser?«

»Ja. Gamle forældre, blandt andet.«

»Ja, det ...«

» ... siger måske også lidt om hvordan han var, ikke sandt, hr. overbetjent?«

»Politibetjent,« korrigerede Moland ham stilfærdigt. »Hvilken bank var det han var i forbindelse med?«

»Det var Privatbanken.«

»De ved ikke om han prøvede andre steder også?«

»Nej, jeg tror at skuffelsen over det første afslag fratog ham håbet om at det ville gå bedre andre steder.«

»Så han var altså ganske enkelt i pengenød?«

»Åh, det kunne måske se sådan ud, men ... Ja, vi havde desværre ingen muligheder for at hjælpe ham, men Herren passer sine, og vi tog ham med i vores aftenbøn, både her og – hjemme.«

»Sig mig, hr. Lauritsen. Et rent tankeeksperiment ... Kunne det tænkes at hr. Haga af pengenød tog kontakt til nogen af – ja, nogen af dem han havde truffet her, og bad om – hjælp fra dem, for nu at sige det sådan?«

Lauritsen så bestyrtet på ham. »Og hvilken form for hjælp skulle det så være, om jeg tør spørge?«

»Ja, hvad ved jeg?«

»Der er da ingen her der sidder på pekuniære midler!«

»Godt, så siger vi det. – Men er der andet De kunne tænke Dem at fortælle om hr. Haga, som kunne være nyttigt for vor efterforskning?«

Bestyreren lagde ansigtet i tankefulde folder, men uden synligt engagement. »Nej, jeg ... Det hele må bero på en tragisk ulykke. Anderledes kan jeg ikke se det. Hans time var inde, men i modsætning til så mange andre var han beredt. – Tag eder i vare, siger Herren, våg! Thi I ved ikke når timen er inde,« afsluttede han med et sigende blik til de to politifolk.

»Mange tak for rådet,« sagde Berstad, idet han rejste sig. »Nu har jeg aldrig været særligt plaget af søvnløshed, men man ved selvfølgelig aldrig hvornår den slags kan blive til gavn.«

Da de to politifolk ganske kort efter drejede ud på Korskirkealmenningen, undgik de med nød og næppe at støde ind i en person som var på vej omkring hjørnet i modsat retning. Det var en ubarberet, gråhåret mand i tresserne, klædt i en mørk, lurvet uldfrakke med et stykke sejlgarn om livet i stedet for bælte, nedtrådte sko og en hat med hængende skygge, plettet af fugt. En ram lugt af denatureret sprit stod ud fra ham.

Det gav et sæt i manden. Ved synet af Berstad spærrede han øjnene op, men tog dem øjeblikkeligt til sig, som havde han set et spøgelse.

Berstad nøjedes for sin del med køligt at gengælde hans blik og gik videre mod Vågsalmenningen.

Moland vendte sig en halv omgang og mødte mandens blik. Det klæbede endnu frygtsomt til Berstads ryg, som ventede han hvert øjeblik at overbetjenten skulle snurre om på hælen og komme styrtende tilbage imod ham. Da han indhentede sin kollega, spurgte han straks: »Hvem var det?«

»Hvem var hvem?«

»Ham vi lige passerede derhenne. Han så ud til at kende dig.«

Berstad trak på skuldrene. »Bror til en morder. Det vil sige en formodet morder. Det var netop den sag jeg fortalte dig om tidligere i dag. Frimann-sagen.«

»Jaså! Men så ... Hvis han hører til blandt klientellet derhenne, og han måske vidste noget –«

»Hvis denne, øh, et-eller-andet Hauge havde vidst noget om det, ville han have fortalt mig det, da han opsøgte mig i 1924 og bad os om at genoptage sagen.«

»Jo, men ... men det vil i hvert fald sige at Peter Paulus Haga kan have truffet ham her, og sæt nu at han alligevel fik noget at vide ... Han var i pengenød, det ved vi. Hvad hvis han forsøgte sig med en form for afpresning? Jeg mener, selv om sagen er forældet ... Ingen bryder sig vel om at blive hængt ud som drabsmand i en by som Bergen, heller ikke selv om det er over tredive år siden!«

»Men i så fald var det mere sandsynligt at han fik det at vide af frøken Pedersen end af det vrag her. – Hun har næppe fortalt alt hvad hun vidste om den sag, hvis du spørger mig!«

»Hm.« Moland så sig tilbage. Manden i den mørke frakke var nu forsvundet længere ud ad Hollendergaten, eller hvor han nu havde taget vejen hen.

Han vendte sig atter mod Berstad. »Nå, hvad gør vi så nu? Opsøger Bergens Privatbank og ansøger om et lån?«

Berstad fandt lommeuret frem og så på det. »Ja, hvis vi er heldige, så møder vi måske en der kan tænkes at ville sige noget.«

Men de var for sent ude. Udlånsdirektøren var gået for resten af dagen, men hans sekretær kunne godt skrive dem op, sagde hun, til et møde næste formiddag.

Moland nikkede bekræftende. »Jamen, så siger vi det.«

De standsede på trappen uden for banken og stod og skuede ud over den nedre del af Torvalmenningen, ud mod Strandkaien og helt ud til Skoltegrunnskaien hvor en af de store Amerikabåde lå fortøjet. En af omnibusserne, det nyeste tilskud til sporvejsnettet, på vej til Mulen passerede Sandviks-sporvognen på vej til Minde, og oppe i Småstrandsgaten kom sporskifteren ud af sit lille skilderhus på hjørnet. En sortlakeret drosche kørte straks efter ind på holdepladsen foran Børsbygningen hvor en herre i høj hat og brun skødefrakke stod og ventede utålmodigt.

Vejret var ustadigt. Ude over Askøy kunne de skimte det karakteristiske, grå tæppe af en regnbyge på vej indover.

»Husker du branden i ‘16, Moland?«

»Javist!« Svend Atle Moland nikkede ivrigt. »Min onkel og tante i Strandgate blev hjemløse, og hele familien måtte flytte op til os. Vi var selv lige flyttet ind på Blekeveien.«

»Ja.« Berstad så sig omkring. »Det var lige præcis her nogle af de mest dramatiske begivenheder foregik. Jeg kan huske – din far og jeg troede aldrig at flammerne ville nå helt herover, men da vi så hvordan telefonstolperne brækkede over som tændstikker, og der stadig kom nye eksplosioner fra gasværkets ledningsnet under gadeplanet ... Det er et under at det gik så godt som det gjorde, trods alt.«

»Ja. – Nå, jeg må nok hellere se at komme tilbage til stationen og høre om der er dukket nye oplysninger op.«

Berstad rynkede panden. »Jeg har på fornemmelsen at vi ikke kommer ret langt, heller ikke denne gang.«

»Den sag fra 1900, findes der papirer på den?«

»Ja, så må du ned i arkivet, knægt. Og rigtig dybt ned!«

»Jeg tænkte bare ... Det kunne være interessant at se – hvordan I arbejdede.«

»Jeg er bange for du bliver skuffet, men god fornøjelse i hvert fald. Vi kan altid udveksle erfaringer bagefter.«

»Om – Frimann-sagen?«

Berstad nikkede og så alvorligt på sin unge kollega. »Jeg er overbevist om at sandheden ligger der allerede, et eller andet sted. Vi har bare ikke fået øje på den endnu. Og nu er det altså også for sent.«

»Det er aldrig for sent, siger man.«

»Fortæl du det til politidirektøren! God aften, kollega!«

»God aften.«

Svend Atle Moland blev stående et øjeblik og så efter Ole Berstad, mens han gik over Vågsalmenningen efter at have ventet et øjeblik på at en mørkegrøn bil skulle passere på vej mod Tyskebryggen.

Så trak han på skuldrene og gik selv i modsat retning, tilbage mod Allehelgens gate.

5

Udlånsdirektør Mæhle i Bergens Privatbank tog imod de to politifolk Berstad og Moland fredag formiddag klokken 10.30 på sit kontor ved Torvalmenningen med udsigt mod Strandhjørnet og den livlige trafik udenfor.

Mæhle var en slank mand i fyrrerne med tilbagestrøget, let bølget hår. Da de kom ind, stod han ved vinduet mod gaden, og efter at de havde præsenteret sig, vendte han sig igen halvt om i samme retning. »Synes De ikke, mine herrer, at der er en energi og en aktivitet over byen derude som lover det bedste for fremtiden? Der bygges stadig på brandtomterne fra 1916, den motoriserede trafik øges, handelen på havnen når nye højder, bankkrisen er overvundet, og der er et konstant behov for investeringer!«

»Og det vil De påstå, når der er tæt på halvfjerds tusind arbejdsløse i landet!« sagde Moland.

»Det er en overgangsfase. Det bliver snart bedre,« sagde udlånsdirektøren optimistisk. »Alt peger i den rigtige retning!«

Berstad så skeptisk forbi Mæhle og ud mod almenningen. En regnbyge gjorde billedet uklart. Knuste dråber skyllede ned over de store vinduesruder, og vinden, som kom i kraftige stød omkring hjørnet mod Strandkaien, tvang folk til at holde godt fast på deres paraplyer, så de ikke vendte vrangen ud. »Nu var det ikke for at diskutere rigets fremtid vi bad om en samtale, hr. direktør.«

»Nej, hm ..., tag plads, mine herrer, tag plads! Jeg forstår at det drejer sig om en form for kundeoplysning. Nu er det jo sådan at ...« her lagde udlånsdirektøren fingrene i andægtig formation mod hinanden, »... at vi af princip er meget tilbageholdende når det drejer sig om at give oplysninger om vore kunder.«

»Det drejer sig om et mistænkeligt dødsfald, hr. direktør,« sagde Moland. »Og tillad mig at forklare i korthed. En mand ved navn Peter Paulus Haga, bosat i Bergen siden 1929, fik en låneansøgning afvist her i banken, vistnok i fjor. – Det eneste vi er ude efter, er om der var nogen speciel grund til afvisningen?«

En lille, smal rynke viste sig i Mæhles pande. »Haga, Haga ...« Han gik hen til et skuffedarium i mørkt træ, åbnede en af skufferne og begyndte at bladre igennem indholdet.

»Han brugte sin – værtinde som kautionist. En vis frøken Maren Kristine Pedersen.«

Bankmanden så op og stirrede frem for sig. »Ja, nu husker jeg det ganske svagt. – Jeg spekulerer på ...« Han lukkede skuffen igen og åbnede den nedenunder. Efter et lille øjeblik trak han en lysebrun arkivmappe frem, åbnede den og nikkede. »Her har vi ham! Det anede mig ...«

De to politifolk fulgte ham spændt med blikket, idet han tog plads bag det store skrivebord igen. »De forstår nok ... Hvis det er låneansøgere som vi er usikre på, så foretager vi vore egne, private personundersøgelser – helt diskret, naturligvis – og en sådan foretog vi her, ser jeg, i oktober 1931, med et – for hr. Hagas vedkommende – negativt resultat.«

»Javel. Og hvad var årsagen til det?«

»Mm, jah ...« Mæhle kastede et hastigt blik på de to ark der lå i mappen. »For det første havde han ingen fast stilling. Hans prædikantvirksomhed kastede heller ingen faste indtægter af sig. Desuden var der ikke noget etableret forhold imellem ham og denne – Maren Kristine Pedersen.« Hurtigt tilføjede han: »Og med etableret forhold tænker jeg på et som er juridisk holdbart, såsom ægteskab eller, i det mindste, en offentliggjort forlovelse.«

»Jeg forstår. Det lyder ikke urimeligt.«

Berstad bøjede sig en anelse frem. »Hvem foretager disse undersøgelser for Dem, hr. direktør?«

Udlånsdirektøren smilede svagt. »En tidligere kollega af Dem, hr. betjent. Vi er meget tilfredse med hans arbejde.«

»Og han hedder?«

»Christian Moland.«

»Javel, så,« sagde Berstad og lænede sig forsigtigt tilbage i stolen igen, som om han var bange for at den skulle give lyd fra sig.

»Det er faktisk min far,« sagde Svend Atle Moland.

Direktør Mæhle smilede bredt. »Men så kan De jo bare henvende Dem til ham! Måske kan han komme med mere detaljerede oplysninger.«

»Det vil vi gøre. Helt bestemt. Godt ...« Moland rejste sig, og Berstad fulgte hans eksempel. »Så skal vi ikke optage mere af Deres tid. Mon vi kunne få lov at låne en telefon på vejen ud?«

»Naturligvis! Bare tal med min sekretær, frøken Bredesen, i forkontoret.«

6

Denne fredag, den 21. oktober 1932, havde Christian Moland, som han havde fået for vane, været tidligt oppe. Med alderen havde han sværere og sværere ved at blive liggende i sengen om morgenen. Ofte snød han sig til at stå op en time eller halvanden før Agnes. Han havde lært at sætte pris på disse morgentimer som han – efter at have drukket en stærk kop kaffe – som oftest tilbragte foran vinduet med udsigt over byen, det inderste af Vågen og, over hustagene i Telthussmuget, fjorden længst ude.

Huset var stille. De eneste lyde som hørtes, var den sporadiske knirken fra træværket som aldrig var helt i ro i så gamle huse; eller lydene fra vejret, når vinden stod lige på og strøg med stride børster langs husmurene, hoppede op og snappede efter tagrenderne, så teglstenene på taget kunne klapre i luftstrømningerne; eller når regnen løb barfodet over taget, tegnede lange, glatte striber i vinduesruderne og forsvandt med en barnelatter der hastigt fortog sig ned i kloakkerne for enden af de legesyge rendestene. Men nogle morgener var helt stille. Natten hang endnu tilbage som en uregerlig plet på en blåhvid skjorte; så kom solopgangen med sit gyldne skær fra øst og tegnede byen op i klare, skarpe konturer om vinteren, blødere og mere ødsel med lyset om sommeren. Der kunne være frostmorgener, hvor himlen stod stille som en isvæg, sollyset hang som en frossen gobelin over byen, og kun sporvognene der kørte over Torvalmenningen dernede, afslørede at menneskene var i færd med at vågne til dåd; snart ville gaderne syde ...

Denne morgen havde haft virkelig svært ved at bestemme sig. Temperaturen holdt sig stadig et par grader over nul, og endnu trak et par regn- og sludbyger ind over byen, selv om det virkede som om der blev længere og længere intervaller imellem dem. Måske ville det blive klart vejr til weekenden, så han kunne tage en spadseretur på Fjellveien sammen med Ingeborg og børnebørnene, inden de kom til middag på søndag.

Svend Atle og Torild havde endnu ikke fået børn, men derudover var ægteparret Moland blevet begunstiget med syv børnebørn. Per Christian havde tre, to drenge og en pige, mens den yngste datter, Ingeborg Lovise, som i 1923 havde giftet sig med barbersvend Stig Nicolaysen, havde fire, to af hver slags, født med jævne mellemrum fra 1924 til 1931. Per Christian og familien boede stadig på Møhlenpris, mens Ingeborgs familie var inden for gåafstand i Ladegårdsgaten. Efter at Svend Atle og Torild havde slået sig ned i Wergelands gate, følte Christian Moland at han havde fuld kontrol over hele familien. Om end håret var blevet tyndt og gråt og kroppen stor og tung, så følte Christian Moland sig stadig som førerulv i flokken, og han trivedes sjældent bedre end når han kunne samle flest muligt af dem omkring sig – om ikke andet så for at gå en tur på Fjellveien søndag formiddag.

Ved ottetiden stod også Agnes op. Det var hende der sørgede for morgenmad til dem, mens han læste Morgenavisen som blev bragt til døren med bud; en ærkekonservativ avis som han læste med stor skepsis, men ikke desto mindre havde vænnet sig til gennem alle de år den vederlagsfrit var blevet bragt til hans bord på politistationen.

Efter morgenmaden gik hun ud i badeværelset for at gøre sig i stand. Hun havde en aftale med en veninde i byen denne formiddag. Selv havde han ingen planer. Det kom derfor som en positiv overraskelse da telefonen ringede lidt i elleve, og det var Svend Atle der var i røret. – Vi tænkte om vi måske måtte kigge forbi?

– Ja, endelig. Har du fri? Hvem tager du med?

– Berstad.

– Øh ...

– Ja, vi kommer faktisk i embeds medfør.

– Men du godeste! Jamen, kom I da bare, hvis der er noget jeg kan stå til tjeneste med. Jeg sætter kaffe over så længe.

Da de kom, tyve minutter senere, var det med højtidelige miner. Ikke desto mindre blev det et hjerteligt gensyn mellem Ole Berstad og Christian Moland.

»Jeg så dig i teatret til urpremieren,« sagde Moland.

»Jaså? Var du der? Det opdagede jeg ikke.«

»Jeg synes du klarede det meget fint. Det sagde jeg også til Agnes.«

»Nå ... Tak skal du have.«

Christian Moland så fra Svend Atle til sin gamle kollega. »Kom med op og få en kop kaffe! Hvad drejer det sig om?«

»Vi forklarer det hele om et øjeblik,« sagde Svend Atle og gik foran faderen op ad trappen.

Da de få minutter senere sad om det runde sofabord i stuen med hver sin kaffekop i hånden, og Svend Atle havde forklaret faderen grunden til at de var der, satte faderen koppen fra sig, så hårdt på Berstad og udbrød: »I har vel ikke mistanke om ... Er der nogen forbindelse med – Frimann-sagen?«

Det glimtede i Berstads øjne. »Den kan du altså heller ikke få ud af hovedet?«

»Ikke så længe jeg lever, Ole! Ikke så længe jeg ...«

»Vor gamle veninde, frøken Pedersen, er i hvert fald indblandet. – Lidt påfaldende, synes du ikke?«

»Jo, måske. Men det kan selvfølgelig også være en tilfældighed.«

»Du har ikke glemt Robert Gade, går jeg ud fra – i 1909. Dette er det tredje dødsfald vi kan sætte hendes navn i forbindelse med.«

»I løbet af – toogtredive år. De fleste af os –«

»Men her taler vi nu faktisk ikke om almindelige dødsfald,« afbrød Berstad ham.

»Næ, det kan jeg godt se.« Moland vendte blikket mod Svend Atle. »Nå? Og hvad er det så jeg kan hjælpe jer med?«

Svend Atle sendte faderen et skævt smil. »Det vi tænkte på, var – da du fik denne opgave, ifølge bankdirektør Mæhle –«

»Udlånsdirektør.«

»– ja, udlånsdirektør Mæhle, sidste år – fandt du da ud af noget om denne hr. Haga som var – ja, afslørende? Så vidt vi forstod på udlånsdirektøren, var det dig der anbefalede at låneansøgningen ikke blev bevilget.«

Moland lænede sig tilbage i stolen, så hen mod vinduet og blev tankefuld i blikket. »Nå, det ved jeg nu ikke. Beslutningen var selvfølgelig bankens. Min opgave var at tilvejebringe oplysninger både om hr. Haga og frøken Pedersen. – Jeg tror nok de to mest tungtvejende årsager til afslaget var disse: For det første at hr. Haga ikke havde fast arbejde noget sted; og for det andet at der ikke var tale om et lovformeligt forhold imellem de to, lånsøgeren og kautionisten.«

»Men med dit kendskab til frøken Pedersen fra tidligere,« indskød Berstad, »så havde du måske en klar formening om hvad dette, hm, lejerforhold i realiteten dækkede over?«

Moland så lidt fraværende på sin gamle kollega. »Nå ja. Men jeg prøvede at undgå at være forudindtaget. Det der stod helt klart, var at der ikke eksisterede en juridisk bindende aftale imellem dem. Hvis frøken Pedersen skulle falde fra, så ville andre arvinger komme foran både hr. Haga og Bergens Privatbank i køen.«

Berstad nikkede. »Denne Haga ... Fandt du ud af noget om ham personligt?«

»Jeg foretog visse undersøgelser. Han havde i mange år fartet land og rige rundt med det gode budskab. Du ved min bror er dyrlæge i Ryfylke, midt i det mørkeste indremissionske miljø, og jeg bad ham forhøre sig lidt, uden at der dog kom ret meget ud af det.«

Svend Atle bøjede sig frem. »Vil det sige at ... Kan Ingrid have mødt ham på noget tidspunkt, tror du? Plejede hun ikke at gå til –?«

Moland så strengt på ham. »Jeg tror ikke du skal belemre din kusine med den slags forespørgsler, Svend Atle. Hun kan selvfølgelig have hørt ham i missionshuset, men naturligvis ved hun ikke noget som kan kaste lys over denne sag.«

Svend Atle svarede ikke, men han så langtfra overbevist ud.

»Nå?« pressede Berstad. »Og fandt du så ud af noget om ham?«

»Ikke meget, Ole. – Han kom fra et frisindet hjem. Hans søster er skuespillerinden Torborg Hagen.«

»Fru Hjalmar Brandt?«

»Netop.«

»Hm. Interessant.«

»Hvordan det?«

»Tja ... Men han forsvandt altså på selve urpremieredagen på dette stykke, Også vi er en nation ... «

»Ja. – Og hvad så?«

»Jah, det ved jeg ikke. Det er bare et pudsigt sammentræf. Fortsæt.«

»Der er ikke så meget mere. I sin egenskab af omrejsende prædikant har han stort set fået kost og logi af de menigheder han besøgte, og sådan var det altså også her i byen – med den store forskel at han faktisk slog sig ned her.«

»Nemlig. Og hvad tror du det skyldtes?«

Moland slog ubestemt med hovedet.

»At frøken Pedersen stadig har sine helt specielle egenskaber i behold?«

»Lige netop det ved vel hverken du eller jeg ret meget om, Ole?«

»Næ, det kan du have ret i. Det har du selvfølgelig ret i!«

»Godt.« Svend Atle tog ordet igen. »Du fandt altså ingen uregelmæssigheder i hans liv?«

»Nå, jo. Det blev dog antydet, under en telefonsamtale jeg havde, at han havde et uægte barn et sted nede på Jæren, og da jeg stillede flere spørgsmål i samme boldgade til andre af dem jeg talte med, blev der påfaldende stille på linien.«

»Den slags har man hørt om før,« sagde Berstad tørt. »Guds omrejsende lejesvende ved nok hvordan man gør sine hoser grønne hos ungmøerne. Det er ikke så få der på deres krop har fået at mærke hvordan det er at blive Kristi brud.«

Moland nikkede.

»Men dér løb han i hvert fald ikke nogen risiko hos frøken Pedersen,« fortsatte Berstad, og da Moland så spørgende på ham, tilføjede han: »Jeg mener, hun var definitivt for gammel!«

»Joh ...«

»Måske var det derfor han blev boende her i byen,« foreslog Svend Atle. »Så var han da i hvert fald på den sikre side.«

»Hm.« kommenterede hans far.

»Men dette uægte barn ... Det måtte han vel betale til?«

Moland rystede på hovedet. »Det hørte jeg ikke noget om. Jeg tror aldrig han havde påtaget sig faderskabet. Det skal nok mest betragtes som et rygte, og du ved – en stakkels, ung pige i den situation ... Der skulle sikkert meget til før nogen ville rejse sag imod ham, hvis de overhovedet havde midler til det.«

»Så hvorfor fik han ikke søsteren til at kautionere for lånet?«

»Fru Brandt? Jeg ved ikke hvor meget de har at kautionere med.«

»Det er vel under alle omstændigheder værd at undersøge.«

»Ja, endelig!«

»Jeg sidder her og tænker på noget,« sagde Berstad. »Vi ved i hvert fald at han ansøgte om lånet i fjor. Det fik han altså afslag på. Vi ved også at han har boet hos frøken Pedersen siden 1929. Lad os antage, jeg understreger: antage, følgende: Frøken Pedersen ved noget vi ikke ved om Frimann-sagen. Det har vi for så vidt altid haft mistanke om. – I et svagt øjeblik fortæller hun det til Haga. Hr. Haga mangler penge. Måske sidder han inde med oplysninger som kunne være skadelige, om ikke for andet, så i hvert fald for et andet menneskes renommé ... Kan I følge mig?«

De to andre nikkede, og Moland sagde: »Du antyder at han kan have udnyttet denne viden til at forsøge sig med – pengeafpresning?«

Berstad nikkede betydningsfuldt. »Nemlig! – Med et højst uheldigt resultat for ham selv.«

Moland så på sønnen. »Og I er helt sikre på at der virkelig er sket en forbrydelse?«

Svend Atle flyttede blikket videre over på Berstad. »Øh ... Ikke nødvendigvis, nej ...«

»Altså!« Moland slog ud med armene. »Med andre ord, en teori blandt flere andre. På et højst usikkert grundlag. Som det ser ud for mig, står I endnu dårligere end vi gjorde i januar 1900, Ole! Vi havde i det mindste et konkret drab at forholde os til!«

»Lad os alligevel forfølge teorien lidt endnu, Christian. Hvem sidder vi tilbage med, som stadig går omkring, af dem der var i søgelyset dengang? Og som det altså muligvis kunne være værd at kigge lidt nærmere i kortene endnu en gang?«

»Calle Frimann, selvfølgelig. Helt oplagt.«

»Desuden kendt som voldsmand fra tidligere. Hvem ellers?«

»Whistklubben? – Konsul Brandt er død. Det samme er Dünner. – Helgesen? Hvor gammel er han blevet?«

»Tja.«

»Han fyldte halvfjerds i forsommeren, hvis jeg ikke tager fejl,« sagde Svend Atle. Nærmest som en oplysende information til Berstad tilføjede han: »Min kone og hans svigerdatter er bedsteveninder helt tilbage fra skoletiden.«

»Sigrid Helgesen,« lagde Moland til. »Min niece. Født Brekke.«

»Men jeg kan dårligt se direktør Helgesen for mig i et dramatisk opgør på Nordnespynten,« sagde Svend Atle sarkastisk.

»Desuden var han sikkert med til teatrets premierefest,« tilføjede Berstad. »Han er jo formand for dets bestyrelse.«

»Der ser du!« udbrød Moland. »Du hører jo selv hvor meningsløst dette er! Der kan ikke være nogen forbindelse med Frimannsagen! Jeg nægter at tro det.«

»Toldfuldmægtigen,« fortsatte Berstad. »Han er i hvert fald ikke for gammel!«

»Du tænker på – frøken Pedersens bror?«

»Og han var i hvert fald ikke i teatret. Det føler jeg mig temmelig overbevist om.«

»Jamen, så synes jeg virkelig I skulle opsøge ham. Han var jo mildest talt henrykt over at få besøg af os i 1924 – hvis du kan huske det?«

Berstad så skeptisk på ham. »Ikke uden en bedre grund end denne. Men hør nu lige et øjeblik. – I 1900 blev konsul Frimann dræbt. Frimann havde et forhold til frøken Pedersen. I 1909 tog skuespilleren Robert Gade tilsyneladende livet af sig –«

»Ikke tilsyneladende, Ole! Han tog livet af sig.«

»Nuvel. Men også han havde i hvert fald haft et årelangt forhold til frøken Pedersen.«

»Nuvel.« Christian Moland så på sin gamle kollega med en pludselig sørgmodighed i øjnene.

»Og i år, i 1932, mister denne hr. Haga livet, også han under mistænkelige omstændigheder – og også han, så vidt vi kan forstå, efter at have stået i forhold til frøken Pedersen. Tre forskellige dødsfald, men samme dødsårsag? Og med samme udøver? En bror som beskytter sin faderløse søsters ære? Hvad tror I, mine herrer?«

Svend Atle havde lyttet interesseret og nikkede langsomt. Nu vendte han sig mod sin far. »Hvad tror du?«

»... Jeg tror,« sagde Christian Moland eftertænksomt, mens han vejede sine ord på en guldvægt, »at vi i så fald står over for et jalousimord så kompliceret og umuligt at dokumentere, med rødder så langt tilbage i tiden at vi måske alligevel gør bedst i at – lade den hund forblive begravet.«

»Ikke hvis det har ført til et drab her i byen for mindre end fjorten dage siden!« udbrød hans søn.

»Nej, det må jeg vel trods alt give dig ret i,« sagde den pensionerede politimand med resigneret mine. »Jeg er i hvert fald glad for at det ikke er mig der skal på besøg hos ham igen!«

»Så du har altså ikke lyst til at tage med?« sagde Ole Berstad med et skævt smil, idet han rejste sig.

»Det tror jeg ikke, du. Hr. toldfuldmægtigens og mine veje har nok krydset hinanden for sidste gang, for mange, mange år siden.«

»Jamen, så ...« Også Svend Atle havde rejst sig nu. »Det har under alle omstændigheder været nyttigt at tale med dig – om alt dette. Tak skal du have.«

»Åh, jeg be’r. Nu skal jeg følge jer ned.«

De blev stående et øjeblik på trappen ude foran huset.

Berstad skævede til sin gamle kollega. »Og ellers – trives du i din pensionisttilværelse?«

»Åh, som du kan forstå er jeg dog ikke helt uvirksom. Desuden hører jeg meget radio. Både musik og nyheder.«

»Ja, og hvad tror du så om von Porat – som skal bokse mod Müller i Berlin i aften?«

»Tja ... Han bør vel vinde.«

»Du skal vel høre transmissionen?«

»Jah, hvis jeg ikke har andet at foretage mig, så ...«

»Ja. Og næste år er det så min tur.«

Moland smilede skævt. »Til at bokse mod Müller?«

»Jeg vil gerne komme forbi og bede om – gode råd.«

»Du skal være velkommen.«

Svend Atle stod utålmodigt nede på fortovet og ventede.

Berstad gik et par trin ned. »Dette bliver efter al sandsynlighed den sidste store sag jeg kommer til at arbejde med.«

»Lad os håbe det.«

»Og der er intet jeg ønsker mig mindre i afskedsgave end endnu en uopklaret sag!«

Moland nikkede svagt. »Åh, den forrige blev da opklaret – officielt i hvert fald!«

»Netop! Officielt!« sagde Berstad og lavede en grimasse med munden, som om han havde fået mælkeskind på læberne.

Da de to politifolk skråede over Øvre Blekevei og gik mod Telthussmuget, blev Christian Moland stående og så efter dem. På en måde var det som om han så et spejlbillede af sig selv og Berstad på vej ned gennem de samme uransagelige bykvarterer, på jagt efter de samme uudgrundelige genfærd som de to forrige gange, i 1900 og i 1924, da de havde fulgt de samme mere eller mindre tildækkede spor. Den eneste store forskel var at det denne gang var en ny Moland der fulgtes med Berstad gennem byen, mens han selv stod tilbage på trappen og lidt sørgmodigt betragtede det hele – på afstand.

7

Toldfuldmægtig Walther Pedersen modtog Svend Atle Moland og Ole Berstad med – om muligt – endnu mindre velvilje end han havde taget imod Berstad og Molands far otte år tidligere. Det skarptskårne ansigt med det vagtsomme blik og det grånende hår mindede dem svagt om en sølvræv, indespærret, men endnu i stand til at bide fra sig.

Da Moland i forsigtige vendinger havde fremsat deres ærinde, rettede toldfuldmægtigen sit blik mod Berstad. »Og dette vover De at komme til mig med endnu en gang, hr. overbetjent!«

»Endnu en ga –«

»Jeg husker udmærket godt Deres besøg, De og Deres kollega i 1924!«

»Det gjorde med andre ord et dybt og uudsletteligt indtryk på –«

»Hvis det forholder sig sådan at De har tænkt Dem at gøre mig til syndebuk gentagne gange, for ikke at sige grædemur for alle Deres mislykkede efterforskninger, så gør venligst dette klart for mig med det samme, så jeg ved hvad jeg har i vente!«

Berstad smilede overbærende. »Nej, nej, hr. toldfuldmægtig. De tager fuldstændig fejl. Det er da faktisk første gang vi henvender os til Dem angående dette dødsfald. Men igen ...« Han hævede stemmen en anelse, men dog mærkbart. »Igen er det Deres søster, frøken Maren Kristine Pedersen, som er – impliceret.«

»Og hvad så? Hvad vedkommer det mig?«

»Men hr. –! De vil da vel ikke sige at Deres søsters velbefindende ikke er Deres sag, jeg mener Deres bekymring ...«

Toldfuldmægtigen blev en smule rød i kinderne. »Min søster er så udmærket i stand til at tage vare på sig selv. Det har hun altid gjort! Hun har vist ikke brug for min – bekymring, hr. overbetjent!«

»Men De kan dog vel i det mindste, for alle tilfældes skyld, give os Deres al-, jeg mener – fortælle os hvor De befandt Dem den dag Deres søsters, øh, lejer – forsvandt? Lørdag den 8. oktober.«

Pedersen så irriteret på ham. »Lørdag den 8. oktober? For to uger siden i morgen?«

»Ja.«

Toldfuldmægtigen trak demonstrativt på skuldrene. »Det husker jeg ikke. Jeg var sikkert hjemme. Med min hustru, Bodil. Hun kan sikkert bekræfte det.«

»Det var den lørdag teaterslaget på Den Nationale Scene udkæmpedes. Urpremieren på Også vi er en nation ...«

»Ja, dér var jeg i hvert fald ikke!«

»Nej, det ved vi.«

»Jaså?« Pedersen så mistænksomt fra den ene politimand til den anden. »Sig mig, er jeg under observation, eller hvad?«

»Nej, nej, men vi har en oversigt over hvem der var i teatret –«

»Ved De hvad, hr. overbetjent,« afbrød Pedersen ham med fast stemme. »Ved De hvad? Jeg tror ikke jeg vil fortsætte denne konversation med Dem. Nej!« Han løftede afværgende hånden. »Overhovedet ikke! Jeg tror jeg vil aflægge et besøg hos politidirektøren selv og fremsætte min klage for ham personligt. Dette finder jeg mig simpelthen ikke i!«

Berstad foretog en tydelig synkebevægelse, ikke af nervøsitet, men af irritation. »Jeg skal med glæde være til stede og selv fremlægge vor side af sagen for politidirektøren! Forstod De det? Og De skal endelig ikke føle Dem for sikker! Politidirektøren ved ganske udmærket hvad der er politietatens opgave her i samfundet, og vi har hans fulde støtte i dette, det er jeg ganske overbevist om!«

»Det må da være meget enklere,« sagde Moland elskværdigt, »bare at sige det som det er uden at lave så megen postyr om det. Hvis De var hjemme hos Deres hustru, så var De vel det? Det eneste vi behøver er en bekræftelse ...«

»Jeg forbyder Dem at opsøge min hustru!«

»De bor jo ikke så langt fra Nordnespynten, vel, hr. Pedersen?« sagde Berstad hårdt.

»Jeg bor på Haugeveien, ja. Det stemmer. Og hvad så?« udbrød toldfuldmægtigen befippet.

»Joh ... En lille aftentur var De måske ude at spadsere – den 8. oktober? Det var jo sådan en dejlig aften. Stjerneklart var det også.«

Toldfuldmægtigen snerpede munden sammen og undlod at svare.

»De vil ikke sige noget?«

»Jeg ... Nej, det er spild. – Jeg skal tale med Deres overordnede, det skal jeg. Vær sikker på det!«

Da de to politifolk en halv time senere opsøgte hans hustru på Haugeveien, fik de toldfuldmægtigens forklaring bekræftet. – Jo, Pedersen havde været hjemme hele den aften. De havde siddet og hørt Mozart sammen på den nye radio med indbygget højttaler. – Her havde hun nikket stolt hen imod den flunkende nye, teaktræsfarvede Telefunken-radiomodtager som tronede midt på det mørkebrune chatol ved den ene stuevæg. – Så Deres mand var ikke engang ude at gå en lille aftentur? – Næh, aftentur? Det kan jeg ikke huske ... – Det kan De ikke huske? Vil det sige at – De ikke er sikker? – Joh ... Hvornår var det De sagde det var, hr. politibetjent? Den 8. oktober?

Lige så resultatløst var det besøg de, på Berstads initiativ, samme eftermiddag aflagde hos Calle Frimann privat.

»Hvad?« udbrød Calle Frimann med en blanding af raseri og forbavselse. »De mener da ikke – ? Har den forbandede luder ... Kommer hun her og anklager mig uberettiget, nu igen?«

Ole Berstad så iskoldt på ham. »Uberettiget? Nu igen? De prøver vel ikke at antyde –«

»De ved lige så godt som jeg, hr. overbetjent, at der aldrig blev nogen sag dengang, og hvis De – og hun! – prøver nu igen, så ... Ja, så svarer jeg ikke for konsekvenserne!«

Moland lænede sig tungt tilbage i stolen. Berstad havde anmodet om at få lov til at føre ordet i denne samtale, og det passede ham udmærket. Calle Frimann tilhørte en mennesketype han afskyede af hele sit hjerte.

De befandt sig i en af de øverste lejligheder i den fire etager høje beboelsesejendom som var rejst på dele af brandtomten efter det gamle, statelige Holdts Hotel, midtvejs nede ad det som tidligere hed Logegaten, men som nu, efter den nye regulering, havde fået navnet Ole Bulls plass. – Han har i hvert fald kort vej til kegleklubben, havde Berstad kommenteret nede på gaden, idet han nikkede tværs over pladsen mod Logen hvor herreklubben Den Gode Hensigt havde sine lokaler.

Den fireoghalvtreds år gamle, kraftigt byggede shippingfuldmægtig med det kortklippede, grå hår gjorde et frygtindgydende indtryk. Lige siden den første, spæde begyndelse, i 1925, havde Calle Frimann været aktiv i Fædrelandsselskabet, og han havde tidligt fundet en plads inden for den fraktion der opfattede et kraftfuldt kupforsøg som en af de politiske metoder de burde overveje at benytte for at overtage magten i landet, ligesom Benito Mussolini havde gjort det i Italien. Ifølge Berstad havde han været en af lederne i optøjerne i teatret to uger før. Desværre for efterforskningen var det netop dette som gav ham et uangribeligt alibi, også denne gang.

Med utilsløret hån udbrød han: »Hvornår? Den 8. oktober? På selveste premieredagen? Ja, da kan jeg fortælle Dem, mine herrer, at jeg befandt mig i teatret under alt hvad der skete dér, og det ved De ...« Her så han fast på Berstad. »... lige så godt som jeg. – Efter den demokratiske og højst tilbørlige demonstration mod dette overgreb imod alt hvad der hedder kunst og kultur i vort land, gik vi – jeg og mine medkæmpere i Fædrelandsselskabet – hen til Terminus, hvor vi fejrede sejren over de bolsjevistiske kamptropper med overskud og begejstring til den årle morgen! Vi forlod ikke lokalet før overtjeneren truede med at tilkalde politiet, og netop de lakajer havde vi fået mere end nok af i teatersalen aftenen før!«

»Og dette har De vidner på?« knurrede Berstad.

Calle Frimann lo overgivent. »Hvor mange vil De have, hr. overbetjent? Bare nævn et tal, så skal De få det!«

Bagefter, ude på fortovet langs de to vejbaner og den grønne midterrabat som for længst havde erstattet de engang så frodige træer i Logehagen, sagde Berstad, stadig lige indædt: »Han havde også et perfekt alibi i 1900! Intet – og jeg gentager, Moland – intet gør mig mere mistænksom end et perfekt alibi!«

»Men I knækkede det heller aldrig dengang, så vidt jeg har forstået?«

»Nej.«

»Og da han overfaldt frøken Pedersen, ved den anden lejlighed, var det måske hende der udpegede ham?«

»Ja. Men det var din fars fortjeneste. Det var ham der fik hende til at snakke.«

»Såå?«

»Helt almindeligt politiarbejde, kaldte han det, hvis jeg ikke husker forkert,« sagde Berstad besk. Idet de begyndte at bevæge sig ned mod Torvalmenningen, hvor aviskiosken med det let skrånende, østerlandske tag som havde overlevet bybranden, stadig markerede overgangen fra Ole Bulls plass, tilføjede han med et skævt sideblik mod sin unge, energiske kollega: »Fik du bladret lidt i notaterne fra dengang?«

Moland nikkede. »Ja. Bladret er ordet. Der var ikke tid til at læse dem grundigt igennem. Men jeg kunne godt tænke mig at gøre det. Jeg kan se at det var en temmelig kompliceret sag.«

»Ja.« Berstad sparkede til en lille sten der lå løs på fortovet. »Jeg ville have givet meget for at få at vide hvad der virkelig skete dengang.«

»Men det får du næppe nogen sinde. De fleste som oplevede det, er for længst gået i graven, så vidt jeg forstår.«

»Og de der virkelig ved noget, vil ikke ud med sproget.«

Heller ikke Svend Atles kusine fra Hjelmeland, Ingrid, var særlig snakkesalig, da han tre dage senere bragte navnet Peter Paulus Haga på tale. Han havde sat hende og hendes forlovede, Anders Veum, stævne på Café Martin i Torvgaten, og de havde taget plads ved et vinduesbord i et af de små, intime aflukker ud mod gaden.

Da han nævnede hans navn, blev hun først rød, derefter bleg, og hun greb hårdt om bordkanten som for at holde sig fast.

Han så forundret på hende. »Kendte du ham?«

»Kendte? Hvorfor spørger du om det?«

»Nåh, ikke for andet end at – han er død.«

»Død?« Nu blev hun ligbleg i ansigtet. »Men – hvad har det med mig at gøre?«

»Ikke noget, håber jeg. Men du plejede jo at –«

»Håber du! Hvad mener du med det?«

»Lad nu Svend Atle tale ud, Ingrid,« sagde Anders stilfærdigt.

»Jo, det jeg mente ... Du kom jo en del i missionshuset, da du boede hjemme. Jeg tænkte ikke andet end at du måske kunne have hørt ...«

»Jeg har hørt ham tale, ja!« afbrød hun ham.

»Så du husker ham altså?«

»Ja,« sagde Ingrid, »Jeg husker ham.«

»Javel. Og hvordan var han så?«

»... Jeg husker ham bare, sagde jeg. Som prædikant.«

»Så du mødte ham aldrig uden for missionshuset?«

»... Nej.«

»Han skal efter sigende have været en karismatisk taler.«

»Karis...?«

»Ja, hvad skal jeg sige – overbevisende?«

»... Ja, måske.« Hun trak på skuldrene.

»Vidste du at han var flyttet til Bergen?«

Hun rystede på hovedet og stirrede ned.

»Hun kommer jo ikke i missionshuset mere,« sagde Anders.

»Nej.« Svend Atle slog ud med hænderne. »Jamen, det var det hele! Ikke noget at være bange for.«

»Hvad skulle jeg være bange for?« udbrød Ingrid irritabelt.

»Nej, det er jo lige det jeg siger,« mumlede Svend Atle og skævede til kusinen. – Lige fra den første dag hun ankom til Bergen, da han havde hentet hende på Tyskebryggen, havde hun haft et uberegneligt temperament og let til tårer, ofte i de særeste sammenhænge. Han syntes aldrig han kunne blive klog på hende. – Hvad i alverden tog hun sådan på vej for, bare fordi han stillede et par spørgsmål om dengang hun kom i missionshuset? – Herregud, sagde han til sig selv. – Som om jeg var ude efter hende personligt! – Derfor brød han også hurtigt op og lod de to forlovede sidde alene tilbage, på samme side af bordet, med ryggen op ad skillevæggen ind til båsen ved siden af. Da han gik ud, så han Anders rejse sig og gå rundt om bordet, sådan at de sad med ansigterne mod hinanden.

Ude på gaden blev han stående et øjeblik. Han kastede et blik på missionshuset på bagsiden af Hotel Norge. Med den pudsede teglstensfacade og de høje, buede vinduer mindede det mere om en tårnløs kirke end et forsamlingshus. Måske havde Peter Paulus Haga i løbet af sine Bergensår også ladet sin stemme lyde for menigheden derinde? Eller havde han hele tiden holdt sig til Bethlehem? Hvordan foregik det egentlig i den slags kredse? Var der ikke også tit tilløb til stridigheder i det miljø? Kunne man få fjender så arge at de gik til håndgribeligheder og mord for at stoppe en person? Eller bad man måske snarere Herren om at sende en straffende engel i stedet?

Svend Atle Moland følte sig endnu ikke overbevist om at der virkelig var begået en forbrydelse. Et ulykkestilfælde var stadig en plausibel forklaring. Selvmord kunne være en anden. Men der var intet der tydede på at Peter Paulus Haga havde været specielt deprimeret i den sidste tid. Den eneste lille krog de havde at hænge tvivlen på, var muligheden for at han stadig havde økonomiske problemer.

Lørdag den 22. oktober opsøgte de for anden gang Maren Kristine Pedersen for at prøve at finde ud af netop dette. Frøken Pedersen kunne bekræfte at hun havde indvilliget i at kautionere for et lån til Peter Paulus Haga med pant i hendes hus i Hennebysmuget.

»Hvad skulle han bruge lånebeløbet til?« ville Moland vide.

»Han overvejede nok at finde sig et andet sted at bo.«

»Vil det sige ... Var der nogen form for uoverensstemmelse imellem Dem?«

»Nej, nej! Det var vel snarere – hensynet til hans renommé. Han var trods alt en Herrens tjener, og – tja, det kunne jo godt tænkes at nogen så lidt skævt til denne – boligsituation, her hos mig.«

»Boligsituation, frøken Pedersen?« indskød Berstad. »Det var et nyt ord.«

»Hvad ville De kalde det, hr. overbetjent?«

»Det er jeg alt for dannet til at sige højt, frøken.«

»Men ikke dannet nok til ikke at tænke, kan jeg forstå!«

»Nuvel,« tog Moland forsigtigt føringen igen. »Låneansøgningen blev altså afslået. Hvad gjorde han så? Lånte De ham pengene, for eksempel?«

»Jeg? Nej, nej! Med min lille løn i boghandelen har jeg ikke mere end det jeg kan bruge.«

»Så opgav han måske sit forehavende?«

»Ja. Han nævnede det i hvert fald aldrig mere for mig.«

Mere kom der ikke ud af den samtale.

Da de prøvede at finde frem til Hagas søster, skuespillerinden Torborg Hagen, viste det sig at hun var i Oslo for tiden. Hendes mand, Hjalmar Brandt, fandt de i en lille lejlighed, to etager oppe i en udlejningsejendom i Vaskerelvsgaten. Han blev tydeligt forbavset over at få besøg af sin gamle skolekammerat fra Bergen Katedralskole Svend Atle Moland i embeds medfør, og endnu mere forbavset da Moland fortalte ham at hans kone havde haft en bror i byen.

»En bror? Hvem dog? Det må være en misforståelse!«

»Nej,« insisterede Moland. »Vore oplysninger viser at Torborg Hagen er født Haga, i 1897, og at hun var to år yngre end sin bror, Per Magne, som han hed dengang.«

»Det at skifte navn ligger tydeligvis til familien,« bemærkede Berstad tørt.

Hjalmar Brandt strøg nervøst en lang hårlok væk fra panden og mumlede: »Det har hun aldrig fortalt noget om.« Han smagte på det nye navn: »Torborg Haga ... Hmmm.«

Berstad fortsatte: »De hævder altså at Deres kone aldrig har haft kontakt med sin bror, de tre år han har opholdt sig i byen?«

Brandt så forvirret på dem. »Tre år? Ikke det jeg ved af i hvert fald. Men nu har vi også selv boet i Oslo de sidste fire-fem år.«

»Og Deres kone, hun befinder sig stadig i Oslo, forstår vi?«

»Ja, hun – går til prøve på Nationaltheatret.« Den ubarberede forfatter så melankolsk forbi dem og ned gennem trappeopgangen. »Hun tog af sted ...«

»Ja?«

»Lige efter premieren på mit nye stykke.«

»Samme aften?« brød Moland ind.

Brandt nikkede. »Med nattoget østpå.«

»Javel. Så da Peter Paulus Haga forlod sit hjem ved ellevetiden ...« Han vendte sig mod Berstad. »Da må hun for længst have siddet i toget?«

»Helt klart,« sagde Berstad og nikkede.

»Og hvis hun ikke havde truffet ham tidligere, er det vel meget usandsynligt at hun skulle have opsøgt ham netop den aften.«

Ugen efter, tirsdag den 25. oktober, blev Peter Paulus Haga lagt i graven på Møllendal i klart, køligt efterårsvejr, og med et begravelsesfølge der for størstedelens vedkommende bestod af brødre og søstre fra Bethlehem, med Maren Kristine Pedersen som et sortklædt, forlegent midtpunkt i flokken. Hans forældre var ikke til stede.

Bestyrer Lauritsen og en lille håndfuld af klientellet i Hollendergaten havde også taget turen op til kapellet for at følge den omvandrende prædikant det allersidste stykke på jorderiget. En af dem – en usoigneret, mager og ledeløs fyr, sandsynligvis ikke ældre end sidst i trediverne, men med et udseende som om han nærmede sig de halvtreds – skottede hele tiden nervøst fra Maren Kristine Pedersen til de to politifolk som havde taget plads bagest i salen og derfra betragtede begravelsesfølget med inkvisitoriske blikke.

Senere ude ved graven, da det hele var overstået, lagde de to politifolk mærke til at Maren Kristine Pedersen holdt denne mand tilbage, endnu inden han havde nået at sætte sin gråbrune kasket på hovedet.

»Ole!«« sagde hun stille, men ikke mere stille end at de fleste rundt om dem kunne høre det. »Tak, fordi du kom!«

Den usoignerede mand så ned. »Du ved, jeg kendte ham lidt fra Hollendergaten.«

»Så du bor dér nu?«

»Ja, du ved ...« Han så hen over hendes skulder for at undgå at se hende lige ind i øjnene.

»Kom ud og besøg mig en dag, ligesom i gamle dage, vil du ikke?«

»Jo.« Han smilede blegt. »Så siger jeg så mange tak. Du har altid været så flink ved mig, frøken Pedersen.«

Så gjorde han sig varsomt fri, satte kasketten på hovedet og trak sig tilbage. Han kastede et hastigt blik på Moland og Berstad, og et øjeblik så det ud som om han nølede. Men da kammeraterne fra Hollendergaten, som havde stået og ventet på ham, begyndte at bevæge sig ned over bakkerne mod Grønneviksøren og broen over elven neden for den gamle barkemølle, fulgte han efter med tunge, slæbende skridt.

Så var Peter Paulus Haga stedt til hvile. Ingen andre end politiet så ud til at have mistanke om at der lå forbryderiske hensigter bag det pludselige dødsfald. Teorien om selvmord havde ingen bragt på bane, allermindst den residerende kapellan der stod for jordfæstelsen.

I første omgang blev der bare sat et provisorisk trækors på graven. Senere på efteråret blev der rejst en sten på den, med en indskrift valgt af forældrene i Fjellså. På det tidspunkt var efterforskningen for længst gået i stå.

Svend Atle Moland følte at han var nået så langt ned i sagen som det var muligt. Peter Paulus Hagas lille omgangskreds i byen – i hvert fald så vidt de kunne kortlægge den – var blevet afhørt uden resultat. Da Moland den 23. november fremlagde en foreløbig slutrapport for politidirektøren, blev de hurtigt enige om at efterforskningen af sagen, såfremt der ikke dukkede nye momenter op, indtil videre skulle nedprioriteres.

Den eneste der var utilfreds med dette, var Ole Berstad. Men han måtte indrømme at heller ikke han havde nogen tungtvejende grund til at kræve efterforskningen opretholdt, eftersom de eneste argumenter han havde imod en nedprioritering var en uklar mistanke om en mulig forbindelse til den mere end toogtredive år gamle Frimann-sag.

To dage senere, fredag den 25. november ved halvottetiden om aftenen, ringede det på døren hjemme hos tidligere overbetjent i opdagelsesafdelingen Christian Moland. Hans hustru, Agnes, gik ned for at lukke op.

Der stod en nordvestlig kuling ind over byen, en haglbyge prikkede med hårde neglespidser mod vinduerne, og da hun åbnede, mærkede hun en tung, rå kulde der varslede om vinter.

Den midaldrende kvinde der stod udenfor, var enkelt klædt, i en mørk regnfrakke og en blå, klokkeformet hat som gjorde hendes ansigt rundere end det ellers ville have været.

Agnes Moland smilede venligt. Hun havde en vag fornemmelse af at have set den anden kvinde før, men hun huskede ikke hvor. »Ja? Hvad kan jeg hjælpe med?«

»Christian Moland ... Er det muligt at komme til at tale et par ord med ham, tror De?«

»Hvem må jeg sige det er?«

»Sig at Ma-, at frøken Pedersen gerne vil veksle et par ord med ham. Maren Kristine Pedersen, hvis han skulle være i tvivl ...«

8

For Maren Kristine Pedersen var tilværelsen efter Peter Paulus Hagas pludselige bortgang kommet ind i endnu en ny fase.

Nu havde hendes liv i forvejen aldrig bevæget sig i en lige linie, men op og ned, og hun havde i løbet af sine otteoghalvtreds år oplevet så mange dramatiske omvæltninger at hun for længe siden burde være blevet immun over for dem.

Noget af det allerførste hun kunne huske, var den dag i 1881, da hun syv år gammel sad i den kolde træk på faderens store, åbne sejlmagerloft ude i Skuteviken, fornemmede den gammelkendte lugt af tovværk og lærred, hørte den regelmæssige lyd af faderens foddrevne symaskine, foden som gik op og ned, nålen som syede sejldugen sammen med en svag, insisterende lyd, faderen som pludselig faldt sammen foran maskinen, og alt blev stille, bortset fra den underlige, anstrengte lyd fra hans strube. Hun var blevet siddende, lamslået, og havde stirret på ham uden at forstå hvad der egentlig skete. Først da læredrengen kom stormende og prøvede at løfte faderen op, forstod hun at der var noget galt. Bagefter huskede hun kun brudstykker: lægen der kom, moderen der pludselig var der, grædende, hvordan hun, Walther og lillesøsteren, Synneva, blev anbragt hos en af naboerne indtil moderen kom hjem fra sygehuset på Engen tidligt næste morgen, vækkede dem og fortalte at faderen ville overleve, men at han aldrig ville blive som før. Slagtilfældet havde gjort ham lam i den ene side, og han havde mistet taleevnen. Nu, så mange år efter, huskede hun kun hvordan han gradvis blev visket bort i erindringen: han var der, til stede, gråbleg mod den blåmalede væg, savlende og med blodige rifter i huden efter moderens kluntede forsøg på at barbere ham, og med blikket flakkende hvileløst foran sig, som søgte han efter noget som ikke var der. To år senere fik han et nyt slagtilfælde, sad foroverbøjet i sengen en morgen og var død. Men lugten fra sejlmagerloftet kunne hun endnu erindre, og når hun koncentrerede sig voldsomt, kunne hun også huske faderen fra før han blev syg, krumbøjet over symaskinen, med sammenknebne øjne, men altid med et lykkeligt smil om munden når hun kom på besøg.

Mange år senere, da hun var blevet voksen, tænkte hun at det sikkert havde været længslen efter faderen der havde fået hende til at forløbe sig, ikke mere end femten år gammel, med Walther, som ikke var mere end fjorten – forløbe sig så ubegribeligt og med en sådan fornøjelse at hun heller ikke kunne klare at sige nej da han kom igen, flere gange, og selv i dag, mere end fyrre år senere, kunne hun ikke gå op på et loft, se lyset der faldt skråt ned fra loftslugen på kister og gamle tøjruller, uden at mærke den samme, pirrende lyst i lænderne efter forbudte lege.

Den eneste hun havde fortalt om dette til, var Christian Moland, for mange år siden, og hun havde angret det i samme øjeblik. De skamløse stunder med broderen havde i hvert fald lært hende noget om hvilken magt og hvilke muligheder en kvinde havde, hvis hun blot forstod at benytte sig af den. Senere havde de paraderet igennem hendes liv, nogle af dem på nærmest forretningsmæssig måde, som Dünner, Frimann, Helgesen og Brekke, andre fordi hun var kommet til at holde af dem, som Jens Andreas Hauge, Robert Gade og Christian Moland, men de sidste havde hun mistet, to af dem på dramatisk måde, en tredje uden at hun helt kunne forklare hvorfor; og så til sidst – efter så mange år – Peter Paulus Haga.

Døden havde fulgt i hendes fodspor. Tre mænd havde lidt en voldsom død på grund af hende: konsul Frimann, Jens Andreas Hauge og Robert Gade. Straffen havde hun fået, først i form af Calle Frimann som var kommet til hende som en udsending fra helvede og havde slået hende halvt ihjel. Og senere, da Herren gjorde Bergen til Sodoma og Gomorra, ildebranden i 1916, som hun stadig opfattede som en straffedom over det liv hun indtil da havde levet, og som først Peter Paulus havde udfriet hende fra.

Til trods for den store aldersforskel havde de været to alen af ét stykke. – Selv i det mørkeste mørke ville jeg have genkendt dig, havde han sagt en gang de lå tæt sammenfiltrede efter at have elsket. – Vi tilhører det samme folk.

Årene med Peter Paulus Haga skulle blive de lykkeligste i hendes liv. Hun var stadig en af Herrens døtre, men nu var hun ikke kun Hans, nu nød hun også kødets lyst med en hun elskede. Og for første gang siden Christian Moland havde hun mødt en hun kunne dele sine mørkeste hemmeligheder med – ja, til Peter Paulus kunne hun endda fortælle de hemmeligheder ikke engang Christian, på grund af sin profession, havde fået hende til at røbe.

Til gengæld havde han betroet sig til hende. Rystet som en mor over sin hjemvendte søn havde hun hørt ham berette om hvordan han gang på gang var faldet som et offer for Satans fristelser og havde hengivet sig til kødets omgang med kvinder, gifte og ugifte, jomfruer og sæterjenter, så ofte at der var steder nede ved Sørvestlandskysten han ikke længere følte sig velkommen; og med en tarvelig eftertanke havde det slået hende ved et par lejligheder: Er det derfor du har fundet en havn her hos mig, Peter Paulus? Fordi du ikke længere har andre steder at tage hen?

For hun kunne ikke lade være med at opfatte det at han – en smuk mand i trediverne med mejslede træk – skulle falde for hende, som var tyve år ældre og ikke længere den umiddelbare skønhed hun engang havde været, som højst usandsynlig. Til trods for at han bedyrede at han lige fra sine unge år altid havde følt sig tryggere i selskab med kvinder der havde oplevet en hel del, end med kvinder på hans egen alder. Men når de elskede, var det som om tiden imellem dem blev visket bort, og de var begge som Adam og Eva i Edens Have, skamløse i deres leg og lyst til hinanden, uden nogen sinde at have smagt på kundskabens træ.

Fra den aften i marts 1929, da han var gået med hende hjem efter menighedsmødet i Bethlehem, og de uden tøven havde ‘fejret bryllup’ sammen, havde hun levet livet på ny. For første gang havde hun en fastboende ‘ægtemand’, som ganske vist ikke forsørgede hende helt, men bidrog til husholdningen med det lidt han kunne skrabe sammen; og for første gang oplevede hun, efter tretten års afholdenhed, hvordan det var at leve i et monogamt forhold med kun én elskovsrytme at vænne sig til og ikke et flimmer af forskellige, som dengang i hendes fjerne, promiskuøse livsfase.

Forunderligt nok havde det virket som om også han faldt til ro. Selv når han prædikede, var det med en større eftertænksomhed, mere tør end den aften hun havde hørt ham for første gang, men ikke mindre inderlig, ikke mindre engageret. I menigheden sad de sjældent sammen, og deres brødre og søstre i troen opfattede dem næppe som andet end værtinde og lejer. Her kom deres store aldersforskel dem til hjælp. Deres kærlighed holdt de for sig selv. Deres ubændige livslyst slap de først løs når de var alene; og således, ligesom en vin der har ligget længe til modning, føltes det da også mere fuldkomment og rigere når de tilfredsstillede hinandens lyster. Måske elskede de ikke længere helt så ustyrligt som de første måneder, men også her ømmere og mere eftertænksomt, på en måde som havde bundet dem endnu tættere til hinanden. Der var stadig mørke kroge at udforske når dørene først blev åbnet indad, men stadig oftere faldt de til ro i det forreste rum de kom til, og de omgivelser de var vant til dér.

Men den lille, nagende angst, den slap hun aldrig for. – Om nogle år var hun tres, før han endnu var fyldt fyrre. Ville han blive ved med at holde sig til hende – og kun hende – til den tid? Og ville hun kunne leve med det hvis hun forstod at han ... At han ...

Derfor havde hun mærket, længe inden han selv satte ord på det, den rastløshed som i de sidste måneder havde trukket ham ud, oftest sent på aftenen. Han havde ikke været længe ude, som regel blot en tur rundt om Nordnespynten og tilbage igen, og når han lagde sig ned ved siden af hende i sengen, kunne hun mærke duften af skorstensrøg fra hans hår – og intet andet.

Da han lørdag den 8. oktober, efter at være gået ud ved ellevetiden, endnu ikke var kommet tilbage da klokken havde passeret midnat, havde det først gjort hende urolig: Kunne der være sket noget? – Da klokken var et, blev hun ramt af en pludselig resignation: Så har han alligevel en anden, og denne gang har han bestemt sig for at blive dér.

Hun sov ikke meget den nat – ikke fordi hun var bekymret for ham, men fordi hun så ham for sig, i en anden og yngre kvindes favn. Hun havde prøvet at regne ud hvem det kunne være. Men hun anede ikke om han havde andre bekendte i Bergen uden for menigheden, så hun var ikke kommet frem til noget resultat.

Søndag formiddag gik hun i Nykirken, men uden at tale med nogen. Hun nøjedes med at nikke til dem på afstand. Da hun kom tilbage fra gudstjenesten og havde låst sig ind, gik hendes blik først til knagerækken til højre for døren, men hans frakke var stadig borte. Alligevel råbte hun forsigtigt hans navn, da hun trådte ind i stuen, som for ikke at vække ham, i tilfælde af at han skulle være faldet i søvn på sofaen, stadig med frakken på, fordi han havde gået ude hele natten for at komme til afklaring med sig selv og sin gud – måske.

Den aften gik hun ikke til møde i Bethlehem. Hun vovede sig først derned igen til tirsdagsmødet med en tom, sugende smerte i maven af skræk for at hun skulle møde ham der, i selskab med en anden; men til sin lettelse opdagede hun ham heller ikke dér, og da nogen spurgte efter ham, sagde hun bare at han havde været nødt til at rejse bort, hjem, med et udtryk i ansigtet som gjaldt det sygdom i den nærmeste familie.

Da onsdag og torsdag var gået, og hun endnu ikke havde hørt et ord, havde hun spurgt sig selv om hun burde gå til politiet og forhøre sig dér; men på den anden side, hvis der var sket en ulykke, så ville det vel have stået i avisen, og så ...

Den følgende weekend blev den længste i hendes liv. Først nu forstod hun hvad der var sket med hende i de tre år der var gået siden 1929. For første gang siden dengang i 1899, da hun selv havde vist Jens Andreas fra sig og grædt utrøsteligt bagefter, eller den gang i 1908 da hun havde bedt Christian Moland om aldrig mere at komme tilbage, med en følelse af at skære et stykke af sit eget kød og kaste det for hundene, eller det uhyggelige øjeblik i 1909 da hun åbnede Robert Gades afskedsbrev og, mellem linierne, forstod hvad han egentlig skrev; for første gang siden alt dette følte hun en smerte i brystet, en længsel efter et andet menneske som hun denne gang ikke kunne kalde tilbage, fordi hun ikke vidste hvor han var.

Der skete ingenting, før sognepræsten i Nykirken nogle dage senere pludselig stod ude på trappen og spurgte om han måtte komme ind. Hun vidste med hele sit hjerte, blot ved at kaste et blik på ham, hvad det var han var kommet for at fortælle, og hun var brudt ud i en skærende, smertefuld gråd. Sognepræsten havde gjort hvad han kunne for at trøste hende, som om det først nu var gået op for ham hvor nært dette lejerforhold egentlig havde været, en indsigt der havde fået det til at rykke ubehageligt i hans mundvige, selv om han ikke over for hende turde vedkende sig hvor rystet han var over at to menighedsmedlemmer, ja, og endda medlemmer af den indremissionske forsamling, havde boet sammen – i synd!

Hun græd så hjerteskærende af to grunde. Af bundløs sorg, fordi det gik op for hende at hun nu aldrig mere skulle se ham igen; men også af lettelse, fordi hun forstod at der så alligevel ikke havde været andre. Ikke andre end døden.

Da de to politifolk opsøgte hende dagen efter, var hun forberedt på hvad der ville komme, og hun havde taget sig sammen for ikke at vise ubeherskede følelser. Hun havde tidligere haft med politiet at gøre, og det at den yngste af dem faktisk var Christian Molands søn, havde fået hendes tanker til at gå på afveje, fordi hun faktisk ikke havde fundet ret meget af Christian i denne glatbarberede, atletisk byggede politimand i den elegante habit og den åbne, mørke frakke.

Nu, en måned senere, havde hun genkendt flere af hans ansigtstræk hos den kvinde der havde åbnet døren for hende og med et venligt smil budt hende inden for i entreen mens hun undersøgte om hendes mand kunne tage imod. – De kan bare vente her, frøken Pedersen ...

9

»Øh ...« Et sekund eller to var det som om han ikke troede han havde hørt rigtigt. »Hvem, sagde du?«

Agnes Moland så overbærende på sin mand. Hun vidste hvordan han var når han sad og hørte musik; og nu, med den nye Philips-modtager på alt for høj lydstyrke for hendes smag, strømmede en af Dvoraks strygekvartetter uhindret ud i stuen hvor Christian Moland havde siddet i øreklapstolen med udsigt over byen, piben i mundvigen og øjnene henført lukkede, lige indtil hun kom ind og annoncerede den uventede gæst.

»Frøken Maren Kristine Pedersen. Hun mente tydeligvis at det måtte være nok. At du ville forstå hvem det var.«

Moland mærkede rødmen prikke frem i huden, og han viftede afværgende med snadden. »Nå, frøken Pedersen ... Men det er da hundred år siden! – Hun var, øh, involveret i en sag vi efterforskede. – Men hvad vil hun dog?«

Hans hustru hævede ironisk øjenbrynene. »Ja, det ved jeg sandelig ikke. Du skulle måske selv spørge hende?«

»Ja, øh ... Mener du ... Skal jeg bede hende komme herop?«

»Skulle der være nogen grund til at lade være?«

»Øh, næ ... For så vidt ikke. Jeg forstår bare ikke ...«

»Men selvfølgelig kun hvis du kan løsrive dig fra de indsmigrende toner.«

»Ja, ja.« Moland rejste sig, lod hånden glide over det mere og mere sparsomme grå hår, gned sig lidt kejtet over den voldsomme mave og så så pudsig ud i ansigtet at hun ikke kunne lade være med at trække på smilebåndet.

»Jamen, så går jeg ned og siger at hun kan komme op.«

»Ja, gør endelig det!«

»Du burde måske skrue lidt ned for lyden? Ikke?«

»Jo, jo – jeg slukker helt for den!«

Da han pludselig var alene, gik der en rystelse igennem ham. – Maren Kristine! Her! – Hvor længe var det siden han sidst havde set hende? Talt med hende havde han i hvert fald ikke siden den dramatiske dag i 1914, da han først fik lirket ud af hende hvem der havde overfaldet hende og senere besøgt hende på Haukeland sygehus hvor hun lå til observation og behandling døgnet efter. – Set hende havde han måske, et par gange på gaden, men aldrig sådan at det havde været naturligt at stoppe op og slå en sludder af – som om det nogen sinde ville falde naturligt – imellem dem!

Året før, da han havde fået til opgave at undersøge Peter Paulus Hagas kreditværdighed og hans forhold til hende, havde han nøjedes med at henvende sig på offentlige kontorer og desuden forhørt sig lidt i periferien af de cirkler de begge bevægede sig i. – Det måtte vel, på en eller anden måde, være i den anledning hun var kommet? Havde hun mon fået at vide at det var på hans manglende anbefaling at låneansøgningen var blevet afslået? Kom hun nu her for at –

Som for at søge efter en nødudgang gik han hen til vinduet og stillede sig og så ned mod de spredte lys i den aftenmørke by – gaslygternes grågrønne skær og det varme lys fra vinduer med lysebrune lampeskærme i. Han vendte sig ikke før døren blev åbnet og han hørte Agnes sige: »Værsgo, gå bare ind. Min mand er – herinde.«

»Ja, jeg ...« begyndte han og vendte sig om.

»Goddag, hr. Moland,« sagde Maren Kristine Pedersen.

»Øh, goddag, frøken Pedersen.« Han så på Agnes som oven i købet formåede at lægge et element af ironi i måden at nikke på, inden hun gik ud og lukkede døren stille bag sig.

»Det er længe siden,« sagde han og mærkede, uden at kunne kontrollere det, at hans stemmebånd svigtede.

»Det er det, Christian,« sagde hun lavmælt og mødte hans blik som fra den anden side af et bundløst svælg på en afstand af femogtyve år.

Hun gik et par skridt frem imod ham. Selv blev han stående, som om han ikke turde vove sig for tæt på afgrunden i rummet imellem dem.

Hun stoppede op, mærkede at kroppen svajede. – Hvor var han blevet anderledes; hvor stor og så – tung! Men blikket var det samme, drengeagtigt og forvirret, de kejtede bevægelser med hænderne ...

»Hvad bri –« Han afbrød sig selv og rømmede sig nervøst.

»Jeg blev opsøgt af din søn – og din kollega hr. Berstad. – Jeg ved ikke om du har hørt – ?«

Han nikkede forbeholdent. »Jo, jeg hørte noget om – et dødsfald.«

Hun så på ham med det direkte blik han huskede så tydeligt. »En mand jeg har levet sammen med i de sidste tre år. Han druknede.«

»... Jaså ...«

»Nu har jeg forstået det sådan at politiet har afsluttet efterforskningen.«

»Jaså.«

»Men jeg tror ikke han døde nogen naturlig død! – Jeg tror nogen tog livet af ham.«

»Hvorfor tror du det?«

»Han var alt for livsglad – så fuld af liv!«

Han så på hendes hat, som om han undrede sig over hvad den kunne skjule. – Var hun også blevet gråhåret? Ansigtet var selvfølgelig blevet ældre, men hun bevægede sig med den samme, naturlige sensualitet som altid, med den søvnige, lidt langtrukne tyngde der fik det til at støde igennem hans krop, selv nu, så mange år efter. »I havde – et fuldbyrdet forhold?«

»Ja, Christian,« sagde hun uden skam. »Til dig kan jeg sige det ligeud. Vi levede i synd – også vi.«

Der gik en trækning over hans ansigt, og han vendte sig halvt bort. »Og hvad er det så der får dig til at – mistænke ...«

»Havde han forladt mig for en anden kvinde – det ville jeg have forstået!«

»Hm?«

»Men at han frivilligt skulle kaste sig i vandet – det nægter jeg at tro! Og noget ulykkestilfælde? ... Nej!«

»Hvad med ... Det kan jo have været noget fra hans fortid. Noget du ikke kendte til?«

»Jeg kendte til det hele! Vi fortalte hinanden alt!« Hun skottede hen mod døren og sænkede stemmen. »Nøjagtigt ligesom du og jeg.«

»Også om mig?«

»Jah, men i det tilfælde uden at nævne noget navn.«

Atter mærkede han at han rødmede. »Men hvad så? – Hvad vidste du så, mener jeg?«

»At han havde haft andre kvinder før mig. Uden at være gift med dem.«

»Hvad med – børn?«

»... Det sagde han aldrig noget om.«

Han så på de fyldige læber, det bitre drag der pludselig var der igen – sådan som han så tydeligt huskede det fra dengang, fra opgørets time i 1908.

»Det kunne forklare hvorfor han var i pengenød.«

Hun så skarpt på ham. »Hvordan ved du – at han var i pengenød?«

»Øh, jeg ... Jeg tror at Svend Atle kom til at nævne det.«

»Jamen, så vidste du jo det hele? Jeg havde ikke behøvet at fortælle dig noget som helst?«

»Jo, jo – jeg har jo tavshedspligt, men du ved ... På en måde betragter de mig vel stadig som en slags kollega.« Han skiftede vægten fra det ene ben til det andet. »Hvorfor ... Hvad var det egentlig du ville – Kristine?«

Hun smilede kort over at han stadig huskede hvilket navn hun foretrak. Et øjeblik var det som om hun skulle besvime, og hun måtte støtte sig til den nærmeste stoleryg. »Jeg ...«

Endelig var det hans tur til at træde et par skridt frem. »Du vil måske ... sidde ned?«

Hun så taknemmeligt på ham. »Jeg troede aldrig du ville spørge.« Hun satte sig i den stol hun havde stået og holdt på, og samlede benene pænt ved siden af hinanden under den brune nederdel. »Jeg ville bare høre, om du – på egen hånd og – for gammelt venskabs skyld – kunne foretage nogle undersøgelser selv? Det er jo ikke sikkert de fortæller mig det hele. Måske kunne du – få noget mere – ud af dem?«

»Om hvad dog?«

»Jah, det ved jeg ikke ... Berstad kom ikke ind på ... De spurgte dig ikke om – Frimann-sagen?«

»Jo, men – jeg havde ikke noget at fortælle ham. Jeg kunne ikke se – hvordan der kunne være nogen forbindelse mellem det der skete dengang, og dette.«

»Jeg husker ganske svagt ... Den gang vi opsøgte dig i forbindelse med skuespiller Robert Gades død ...«

»Ja?« Hun så afventende på ham.

»Jeg husker at jeg den dag havde en stærk fornemmelse af at du holdt noget skjult for os. At der var en forbindelse mellem Robert Gades selvmord og det der skete med konsul Frimann den nytårsnat. Og at du kendte til sammenhængen.«

»Men det er alt sammen så længe siden nu, Christian! Det kan da ikke have nogen – betydning.«

»Men i så fald kan du vel godt fortælle det til mig? Hvis det ikke betyder noget længere, mener jeg.«

Hun rystede langsomt på hovedet. »Der er ikke noget at fortælle. Jeg har lagt alt det der skete dengang, bag mig, for altid.«

»Jeg ville ønske du var oprigtig over for mig, Kristine! Lige så oprigtig som du var engang.«

Hendes blik flakkede. Det var som om hun ikke kunne holde ud at fokusere på hans ansigt. Da hun ikke sagde noget, fortsatte han: »Du er sikker på at du så ikke har fortalt det til hr. Haga?«

»Fortalt – hvad?« spurgte hun, nølende.

»Ja, hvad ved jeg!« Han slog ud med armene. »Dit hjertes mørkeste hemmeligheder ...«

»Du tænker på – Walther?«

»Jeg tænker på – det hele!«

Der blev stille imellem dem.

Da hun stadig ikke gjorde tegn til at ville sige mere, rømmede han sig til sidst let og sagde: »Nå ... Svend Atle og familien kommer til middag her på søndag. Jeg skal, i al diskretion, høre om han har noget at fortælle mig. Men andet end det – tror jeg ikke jeg kan love dig.«

»Tak skal du have.« Hun rejste sig og gik et par skridt hen imod ham. »Hvordan ...«

Han så strengt på hende som for at forsikre sig om at hun ikke kom nærmere. »Du bor stadig – der hvor du altid har boet?«

Hun nikkede.

»Så opsøger jeg dig dér.«

Hun bøjede nakken med et lille smil. Stadig med hovedet en anelse på skrå vendte hun sig halvt om mod døren, således at hun kom til at stå med kroppen i profil mod ham. »Så siger jeg – på gensyn. Og tak fordi du tog imod mig.«

»... På gensyn.«

Han fulgte hende ud. Idet han åbnede yderdøren for hende, stod hans niece, Ingrid Moland, udenfor med gadedørsnøglen i hånden. »Åh, undskyld!«

Maren Kristine Pedersen nikkede venligt til den unge kvinde idet hun passerede. Ingrid Moland blev stående og kiggede efter hende med et forbavset udtryk i øjnene.

Hendes onkel så skarpt på hende. »Nå? Var det en du kendte?

Ingrid vendte sig om imod ham. »Næ, men jeg ... jeg syntes jeg kendte hende – et eller andet sted fra, uden at jeg kan sige hvor.«

Hun hedder frøken Pedersen og står i Indre Missions boghandel ude ved Nykirken.«

»Åh – jamen så ...«

»Ja?«

»Ja, men så er det sikkert dér jeg har set hende,« sagde hun nærmest mut og gik forbi ham ind i huset.

10

Når Ole Berstad somme tider var gået i stå i en sag, havde han fundet ud af at det hjalp på tankevirksomheden at gå en lang tur uden mål og med, enten det nu var i et af byfjeldene eller bare gennem byens gader og ud i de yderste boligkvarterer.

Denne søndag, den 27. november 1932, valgte han en rute som, bevidst eller ubevidst, førte ham tværs gennem byens historie, fra Fjellgaten ned til fæstningsanlæggene på den gamle Holmen, rundt om Vågen og ud til Nordnespynten, inden han fulgte den vestre kystlinie helt ind til Store Lungegårdsvannets bredder og derfra op ad fjeldsiden igen. Han havde klædt sig godt på, for det havde øsregnet hele dagen, og på fjeldtoppene rundt om byen lå der sne.

Fordi Ole Berstad aldrig havde stiftet familie, havde han brugt meget af sin fritid til at opsøge historien og landskabet, både gennem læsning og på talrige ekskursioner. Der var ikke mange dale i Vestlandet han ikke havde besøgt på et eller andet tidspunkt, og de historiske steder – både i byen og resten af amtet – kendte han bedre end de fleste gymnasiers historielærere.

Som fjeldvandrer var han utallige gange standset op, havde skuet ud over det vestnorske landskab med dets dybe fjorde, vindblæste fjeldtoppe, svimlende afgrunde og småkuperede vidder, dets moræneaflejringer, stendynger, dybe dale og pas. Han havde set det for sig, inden isen fangede det hele i sit allerførste frostgreb, dengang hele fastlandsmassivet havde været ét kæmpestort plateau, til isen gang på gang havde skubbet sig frem og tilbage, skrubbet og gravet sig til bunds i de bløde skiferlag, mens gnejs og granit blev stående tilbage som genstridige fjeldrygge, toppe og vidder i landskabet og på den måde havde formet landet under sig igennem millioner af år.

Da isfronten for elleve tusind år siden trak sig længere og længere op i fjeldene, for til sidst kun at ligge tilbage som små bræer af snekalotter højest oppe, var det et forandret landskab der trådte frem. Fjorde og dale afslørede hvor isen havde passeret som et kæmpestort tusindben med sine larvefødder. Endnu i mange hundrede år skulle isfjelde drive ud gennem fjordene, passere de snefri øer længst ude og forsvinde i fjordmundingen. De første mennesker skulle komme sydfra og slå sig ned, men endnu var de ikke trygge ved isen. Så sent som for et par hundrede år siden passerede en ny lille istid, som fik bræerne til at vokse og vintrene til at blive kolde igen. Og den ville vende tilbage igen, så sikkert som amen i kirken.

Ikke så få gange var Ole Berstad standset op på sine fjeldvandringer, havde lagt nakken tilbage, rettet blikket opad og prøvet at forestille sig det han med en næsten fatalistisk vished havde måttet indse: at en gang, om nye titusinder af år, ville isen vende tilbage, ustoppelig og ubønhørlig, for endnu en gang at dække hele det landskab han igennem så mange år havde gjort til sit eget. Alle teknologiske fremskridt ville blive forvandlet til fossiler. Sneværnene langs Bergensbanen ville blive knust, jernbaneskinnerne flået op, minegangene blive fyldt op igen. Skibene i havnen ville for længst være draget ud i det evige eksil til langt sydligere breddegrader, og byen selv ville være borte, knust til træmasse og småsten under det massive tryk fra ismasserne over den. Kirketårnene, som endnu ragede så kækt op over hustagene, ville knække som tændstikker, gravpladser ville blive endevendt og de døde skyllet i havet for altid. Bøger og biblioteker, sporvogne og automobiler, gader og veje og offentlige parker – det ville alt sammen gå historiens definitive gang. Og når isen også denne gang igen trak sig tilbage, så ville alt være forandret. Et nyt landskab ville have rejst sig, og intet af det som engang var, ville være tilbage.

Ole Berstad havde aldrig haft nogen sønner eller døtre at fortælle byens historie til. Alligevel kunne han den så godt som udenad. Bergens alder var der ingen der kunne fastslå med sikkerhed, men dens beliggenhed var let at forklare. Den skyldtes den gode havn ved vandsiden neden for kongsgården Alrekstad, på det der senere blev kaldt Årstadvollen, og bebyggelsen rundt om den og nabogården, Bjorvin, inde på bakkeskråningerne foran Fløifjellet og ned mod Holmen, hvor kongemagten kom til at skyde rod efter at købstaden omkring 1070, i Olav Kyrres kongetid, blev erklæret for by at være.

Nu havde den ligget der i godt otte hundred år, hærget og forandret af pest og pirater, borgerkrigskæmpere og bybrande. Huse var rejst på ruiner af huse, kirketårne var revet ned og bygget op igen, fæstningsværker bestormet og belejret.

Inden for Bergenhus passerede Ole Berstad det der ifølge overleveringen var byens ældste bygning, Mariakirken fra 1100-tallet – eller Tyskekirken, som der stadig var mange der kaldte den – en kirke som fra 1859 til 1876 havde manglet det ene af sine to karakteristiske tårne, fordi man – helt fejlagtigt – havde ment at det var ved at styrte sammen, og derfor havde revet det ned. Efter nedrivningen blev det besluttet at rejse det igen efter en større pengeindsamling blandt byens borgere.

Fisketorvet lå søndagsstille og øde hen. Bare lugten af fiskeindvolde og grovsalt mindede om det travle handelsliv som foregik der til daglig fra spartanske diske, fiskekasser, trillebøre og betonkummer med levende fisk på rad og række ud over Zachariasbryggen. Søminen, en sparebøsse til pengegaver til de efterladte efter søfarende som havde mistet livet under den store krig, stod på sin sokkel som en alt for stor glemt fodbold, som en eller anden når som helst kunne sætte foden på og sparke himmelhøjt hen over Torvalmenningen.

Ole Berstad gik langs vandet ad den nye strandpromenade, Strandkaien, videre ad C. Sundts gate op til Strandgaten og forbi Nykirken, hvor murværket under kirken endnu viste hvor den gamle bispegård engang havde ligget som en modpol til kongemagten på den anden side af Vågen.

Gennem den yderste, smalle del af Strandgaten kom han til den brede Tollbodalmenningen med den stadselige, hvidkalkede toldkammerbygning som et officielt stempel nederst på dokumentet, og ikke uden ubehag genoplevede han, i korte glimt og brudstykker af det der var sagt, de to møder med toldfuldmægtig Pedersen dernede, inden han fulgte Nordnesgaten ud til Nordnesbakken. Her lå endnu rester efter de gamle fæstningsanlæg med det karakteristiske grå Krudthus, omgivet af de over hundred år gamle depotbarakker som efter branden i 1916 var omdannet til boliger.

Her, på den åbne plads mellem barakkerne, havde et af byens mest makabre rettersteder ligget. Her blev den falske Margareta, bydelens skytshelgen, henrettet i 1301; her blev Anna Pedersdatter brændt som heks på bålet i 1590; og her fandt også den allersidste offentlige henrettelse i byen sted, da den svenskfødte tyv og morder, Jakob A.J. Wallin, blev halshugget i 1876.

På det tidspunkt havde Ole Berstad været tre år gammel, men han havde en tante på Nordnes som havde overværet begivenheden. Han huskede endnu hvordan han med sitrende gru havde siddet ved tantens fødder og hørt hende fortælle med indlevelse om hændelsen. Ingen i Bergen havde påtaget sig bødlens rolle ved denne lejlighed. Skarpretteren måtte hentes fra Stavanger, mens rakkersvenden blev rekrutteret blandt byens egne. Da Wallins hoved blev kappet af, havde det lydt som når man huggede et kålrabihoved i to. Da rakkersvenden holdt det afhuggede hoved i vejret som bevis på at dommen var fuldbyrdet, gik der et gys igennem folkemængden, indtil et skarpt hoved udbrød: Se på ham, Hul-i-hovedet! – Derefter blev den stakkels mand aldrig kaldt andet end ‘Huli-hovedet’, og det rygte han fik som byens sidste rakkersvend, førte til at han – stadig ifølge tante Amalie – mistede sin ‘kondition’ som garderobevagt ved det gamle komediehus, fordi publikum nægtede at have noget med ham at gøre.

Det sidste stykke ud til Nordnespynten gik Ole Berstad langs bagsiden af depotbarakkerne, langs resterne af de gamle fæstningsvolde fra 1600-tallet og derefter ned mod Valen, hvor han satte sig og så ud over havet mod Kvarven og Askøy, inden blikket blev hængende ved det de lokalkendte kaldte Dansebryggen, på vestsiden af pynten. – Det letteste sted på hele halvøen, tænkte han, for en mand at falde ud – eller blive skubbet ...

Da han bevægede skoen, mærkede han noget hårdt og skarpt under sålen. Han flyttede foden, bøjede sig ned og samlede den sølvfarvede metalstrimmel op mellem to fingre. Det var den nederste, afrevne del af et skruelåg, af den slags som blev brugt til Vinmonopolets brændevinsflasker.

Da han så sig om, fandt han flere af samme slags, som tegn på at den lidt tilbagetrukne bænk under de store bøgetræer kunne være et yndet drikkested for byens løse fugle, klientellet fra Hollendergaten og den slags ...

Senere, på vej ind mod byen igen, var en tanke begyndt at spire i hans baghoved: Hvad nu hvis der havde siddet nogen dér også den aften? Den ottende oktober ...

Men hvordan var det muligt at finde svaret på det? Og hvis – hvem havde det i så fald været?

11

Det regnede i stride strømme den onsdag i december samme år, da Christian Moland med seje skridt kæmpede sig op ad det stejle og vanskeligt forcérbare Hennebysmuget. Flere gange måtte han stoppe op og hvile mens hans lunger gik som blæsebælge, og anstrengelsen fik det til at dampe i hans krop i det milde vejr.

Foran det grønmalede hus midtvejs oppe i strædet standsede han og blev stående længe, mens han tørrede sig gentagne gange i panden og på overlæben med et sammenfoldet lommetørklæde. Først da vejrtrækningen var blevet nogenlunde normal igen, gik han de sidste skridt frem, greb om dørhammeren og bankede på.

Straks efter hørte han skridt indenfor, efterfulgt af en lille pause inden døren gik op, og hun så ud på ham. »Nå, er det dig,« sagde hun kort og familiært, men også lidt reserveret, følte han.

»Ja, jeg lovede jo at jeg ville – opsøge dig. Fortælle dig hvad jeg havde fundet ud af.«

»Ja, kom bare ind.« Hun nikkede mod knagerækken. »Du ved jo hvor du kan hænge tøjet.«

» ... Ja ...«

Hun åbnede døren ind til stuen, og en lun, lokkende varme slog imod ham.

Han blev stående i døråbningen. »Åh, jamen, jeg anede ikke at du havde gæster! I så fald ...«

Manden der sad ved bordet, rejste sig så brat at kaffekoppen foran ham klirrede. »Nej, nej, hr. ... Jeg er på vej ud ...« Han kastede et hastigt blik på Moland, før han så ned. Der gik en trækning over det hærgede ansigt, som om han skammede sig over sin tilstedeværelse. Hans klæder var gamle og slidte, strømperne hullede, og den barbering han havde foretaget tidligere på dagen, havde kun været delvis vellykket, som om han ikke havde haft noget spejl at se sig i, da han gjorde det.

»Du behøver nu ikke styrte af sted, Ole,« sagde Maren Kristine venligt.

»Jo, jeg er nødt til at gå!«

Moland så fra den ene til den anden. »Jeg kan da komme igen en anden dag ...« Han rakte hånden frem og præsenterede sig: »Overbetjent Moland, Bergen Poli- , ja, det vil sige, forhenværende. Jeg er for længst gået af.«

Den anden løftede blikket så langt som til hans skjortebryst. »Popolitiet?«

»Nej, nej! Jeg er her blot som – en bekendt af – frøken Pedersen. Vi, øh ...«

»Moland har været så venlig at foretage nogle undersøgelser for mig i forbindelse med det der skete med Peter Paulus,« tilføjede Maren Kristine.

»Nå, sådan,« svarede manden hun havde kaldt Ole, stadig uden at løfte blikket. Så skottede han hurtigt hen mod døren og viftede ubestemmeligt med den ene arm. »Men jeg må – gå.«

»Nå, jamen, hvis du ikke vil blive, så ... Men kom snart igen, vil du ikke?«

»Jo.«

»Kom, så skal jeg følge dig ud.«

»De må have mig undskyldt,« sagde han lavt, idet han tøffede efter hende ud ad døren.

Da Christian Moland var blevet alene, stod han og så sig omkring. Selv om det var atten år siden han havde været her sidst, og dengang i embeds medfør, var det som om han kun lige havde været en tur ude i strædet og var vendt direkte tilbage igen. Alt var som dengang; billederne på væggene, det store chatol, resten af møblerne, det diskret blomstermønstrede tapet.

Kun hun, som nu kom ind fra entreen igen, havde forandret sig. Men heller ikke det havde været nogen dramatisk forandring, langt mindre omfattende end den han følte han selv havde været igennem. Det var kun årene som havde sat deres spor, tiden som havde lagt sit mos om hendes mund, ridset hønsefødder omkring hendes øjne og tegnet svage pigmentpletter i huden på hendes hals.

Hun mødte hans blik med anelsen af et suk, som var det to tunge lodder der blev lagt i hendes hænder, og hun knejsede let med nakken. »Jeg har ventet på dig – Christian.«

»Jeg ... Jeg har ventet på – at jeg kunne fortælle dig noget nyt, men ... De har ikke fundet noget. De føler sig mere og mere overbevist om at det blot var en almindelig drukneulykke, og Svend Atle, min søn – er allerede overført til andre opgaver. Det er kun Berstad der stadig undersøger lidt – på egen hånd.«

»Så ...« Hun så på ham med tydelig resignation i blikket. »Og du har heller ikke selv – foretaget nogen undersøgelser?«

Han så beskæmmet væk. »Nej, jeg – har jo ikke længere de samme ressourcer – til den slags.«

»Næ, sådan er det vel,« sagde hun med svag stemme. Så rettede hun sig op. »Men – du vil vel have en kop kaffe? Der er stadig noget på kanden.«

»Ja, tak, det siger jeg ikke nej til.« Han tog plads på den korte chaiselong alleryderst på den ene kant.

Efter at have hentet en kaffekop og en underkop skænkede hun op til dem begge – en halv kop til sig selv – og tog plads i den ene af stolene. »Jeg har vist ikke ... Det vil sige – et glas likør? Vil du have det?«

»Ja tak.«

Efter at de havde hævet de elegante glas i en tavs skål, sagde han: »Hvem var det du havde besøg af?«

Hun smilede trist. »Åh, det var bare Ole. – Ole Bruvik, en tidligere kollega af mig fra min tid hos Helgesen. Han har haft en trist skæbne, staklen. Hans forlovede forlod ham, og han – fandt aldrig en anden.«

»Nå.«

»Ja, hun var fra Søndfjord,« tilføjede hun, som om det forklarede sagen bedre. »Jeg ved ikke hvad der skete. Han har aldrig fortalt detaljerne, men jeg har forstået at det gik ham meget hårdt på. Ja, du så jo selv hvordan han så ud. – Han holder til på husvildeherberger og ejer ikke andet end det han går og står i. Tidligere plejede han at komme forbi med jævne mellemrum, men efter at Peter Paulus – ja, da blev det i hvert fald sjældnere.«

Moland nikkede tavs.

En stund blev der helt stille imellem dem. Kun kaffekoppernes klirren mod underkopperne brød stilheden.

Molands blik flakkede og fór forbi, passerede hendes ansigt igen og igen uden på noget tidspunkt at stoppe op. Maren Kristines øjne var lige så sky og havde de samme problemer med at falde til ro. Det var som om den intimitet de engang havde delt for et kvart århundrede siden, for altid havde gjort dem generte over for hinanden; som om den nøgenhed de havde delt, den lidenskab de havde ødslet med, de betroelser de havde givet hinanden, nu – så længe efter – var vokset op som en mur imellem dem, et forsvarsværk ingen af dem vidste hvordan de skulle forcere.

»Hvordan står det til med – din familie?« spurgte han til sidst. »Jeg blev engang opsøgt af en af dine niecer ... Anna Karoliussen.«

»Ja, hun – men hun er gift nu,« afbrød hun hurtigt sig selv. »De bor ude i Sandviken. På Rothaugen.«

»I Rothaugskomplekset?«

»Ja. Manden er slagtersvend nede i Slagtehuset. De har tre børn.«

»Og din søster?«

»Synneva? Hun gik bort i 1929. Hun blev aldrig sig selv igen efter at Karoliussen forsvandt på havet.«

»Og – din bror, toldinspektøren? Har du stadig kontakt med ham?«

Hun fik et iltert udtryk i øjnene. »Hvorfor skulle jeg ikke have det?«

»Nej ...« Igen var det som om deres fælles fortid og det som engang var sagt, rejste sig som en mur imellem dem.

»Hans ældste søn, Leif, spiller i et jazzorkester.« Han noterede sig at hun udtalte det amerikanske ord som sjæss. »The Hurricanes. – Men om dagen sælger han herrekonfektion hos Helgesen & Brekke.« Hun vrængede med munden. »Eller Hun & Han som de nu kalder det.«

»Han går i sin tantes fodspor, med andre ord?«

»Nå – ikke når det drejer sig om musik i hvert fald. Jeg har aldrig spillet på noget instrument.«

Igen faldt der en pludselig stilhed over rummet. Moland greb sig i at længes efter musik. Han så sig søgende omkring.

»Ser du efter noget?«

»Har du ikke et – radioapparat?«

»Nej, vi – syntes ikke at vi – behøvede det.«

Efter et lille øjeblik sagde han: »Havde I det – godt sammen? Du og han?«

Hun nikkede tavs og bøjede sig frem. »Mere kaffe?«

»Ja tak.« Han gjorde en synkebevægelse og så på hende. Hun udfyldte blusen mere generøst end nogen sinde, og han så blodet pulsere svagt under hendes øre, lagde mærke til de lyse dun på overlæben og et lille, sort, afklippet hår i et brunt modermærke på kinden, følte en ubændig trang til at bøje sig frem, stryge hende over kinden, lægge hånden på hendes skulder og tage hende ind til sig, mærke varmen fra hendes krop mod sit bryst, duften af hendes hud og hår ...

Men han gjorde det ikke. Stiv som en pind sad han og så hende skænke kaffe i koppen. Først da hun havde trukket sig tilbage til den anden side af bordet igen, dristede han sig til at strække hånden frem – og da blot for at løfte koppen op til munden og fornemme den beske smag af kaffe som havde stået og kogt lidt for længe.

Da han en vanskelig halv time senere havde rejst sig for at gå og blev stående et øjeblik lige over for hende på stuegulvet, tog følelserne pludselig overhånd. Dybt beskæmmet og uden at kunne forhindre det mærkede han at hans øjne blev oversvømmet af tårer som forstyrrede hele hans synsfelt, inden de begyndte at løbe.

Hun så forundret på ham. »Men – græder du, Christian?«

Han snøftede uartikuleret, og hun gik hen til ham, lagde armene om halsen på ham og trak ham ind til sig. En følelse af hjælpeløshed steg op i hende selv. Tårerne begyndte at løbe, også hos hende, og forsøget på at holde gråden tilbage fik hele hendes krop til at ryste i ukontrollérbare, kraftige stød. Hun holdt hårdt om ham, mærkede hans store, tunge krop ryste imod sin egen, hans ru skægstubbe mod sin pande, og blev hyldet ind i en tung, maskulin duft af tobak og sved, idet hun skjulte ansigtet ved hans skjortebryst.

De blev stående sådan til gråden var stilnet af i dem begge. Til sidst løftede hun blikket og så op på ham. »Hvad græder du for?« – Men inden han nåede at svare, lagde hun afværgende hånden over hans mund og sagde: »Nej, lad være ... Jeg ved det, du behøver ikke – sige det.«

Grødet mumlede han: »Det sidste jeg ville, var at få dig til at græde, Kristine. Jeg har aldrig ønsket dig noget ondt ...«

»Nej ...«

Han fandt det sammenfoldede lommetørklæde frem og tørrede tårerne af hendes kinder med forsigtige, ømme strøg. Hun så på ham med en mørk varme i blikket, og der gled et henført, næsten ungpigeagtigt udtryk over hendes ansigt.

Et kort øjeblik tøvede han. Så bøjede han sig ned og lagde sine læber mod hendes, først næsten kun som et tilfældigt strejf af en tyst mund. Så kyssede de hinanden, længe, prøvende og søgende; et forsinket ekko af noget som engang for længe, længe siden havde været.

Til allersidst sagde han med en svag tone af bevægelse i stemmen: »Jeg må gå nu, Kristine.«

Hun nikkede uden at sige noget.

Langsomt gjorde han sig fri af hendes omfavnelse. Med tunge skridt gik han ud i entreen, tog frakken ned fra knagen, tog den på med lidt stive armbevægelser, satte hatten på hovedet og åbnede døren. Først da den friske luft udenfor sendte et pust af fugtighed ind i den lune entré, vendte han sig om og så på hende endnu en gang. »Farvel da.«

»Farvel.«

Da han var gået, gik hun hurtigt hen til vinduet. Delvis skjult bag gardinet stod hun og så ham gå med forsigtige, gammelmandsagtige skridt ned ad det glatte Hennebysmuget. Så stoppede han op og blev stående. Et øjeblik så det ud som om han var lige ved at vende sig om. Men så slog han kraven op mod den hidsige blæst og fortsatte ned ad gaden.

Først da han var ude af syne, trak hun sig væk fra vinduet, vendte sig om og så sig omkring, som for at se om han skulle have glemt noget, noget han kunne bruge som påskud til at komme tilbage. Men hun kunne ikke se noget.

Med et stille suk begyndte hun at rydde kaffekopperne af og gik derefter ud i køkkenet for at vaske op.

12

Der var ikke noget unaturligt ved Ole Bruviks død.

Det mest bemærkelsesværdige var at han pludselig var borte, men heller ikke det var vanskeligere at forstå end at bestyrer Lauritsen og de øvrige ansvarshavende på Indre Missions-hjemmet tog det til efterretning. Ganske vist var den slags fraværsperioder meget hyppigere i sommerhalvåret end om vinteren, men da der indløb rapporter fra flere af de andre logerende om at de havde mødt ham ude i byen, og at han ikke ville sige hvor han holdt til, slog de sig til ro med det. – Han så så hemmelighedsfuld ud at hvis han havde været lidt yngre skulle man næsten tro han havde fået sig en dame, påstod en af klienterne. – Ikke ham! hævdede en af de andre. – Han så livræd ud, hvis du spørger mig! Som om han i virkeligheden lå i dækning og kun var ude at trække frisk luft efter at det var blevet mørkt ...

Om Gunnar Staalesen

Gunnar Staalesen, født 1947, er norsk forfatter. Især er Gunnar Staalesen kendt for sine kriminalromaner. I Norge har Gunnar Staalesen imidlertid også udgivet både digtsamlinger samt børnebøger, essays og dramatik til teatre og TV. Gunnar Staalesen er cand.phil. fra universitetet i Bergen med fagene engelsk, fransk og litteraturvidenskab.

Gunnar Staalesen debuterede i 1967 med romanen USKYLDSTIDER. På dansk grund debuterede han med sin store krimiserie om Varg Veum, som sidenhen er udkommet i adskillige bind på dansk. Derudover er Gunnar Staalesen forfatter til den populære Bergen-trilogi: 1900 MORGENRØDE fra 1998, 1950 HIGH NOON fra 1999 og 1999 AFTENSANG fra 2001.

Gennem forfatterskabet har Gunnar Staalesen bl.a. modtaget Boghandlernes ”takk for boken” pris 1989, Gyldendal-prisen 1989, Palle Rosenkrantzprisen 1990, Riksmålsprisen for barne- og ungdomsbøker 1994 og Rivertonklubbens ærespris 2012.

Fotograf: Helge Hansen

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER

1950 High Noon (Læseprøve)

Gunnar Staalesen

Oversat fra norsk af Ilse M. Haugaard

Originalens titel: 1950 - High Noon

© Gyldendal Norsk Forlag AS 2000

First published by Gyldendal Norsk Forlag, Oslo

Dansk udgave © Forlaget Vindrose 1999, Gyldendal 2016

Forside: Morten Gorm

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-23862-4

© Gunnar Staalesen & Gyldendal 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.gyldendal.dk