Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2017

Om Døde sjæle

En mand som præsenterer sig som Kollegieråd Pavel Ivanovitj Tjitjikov, ankommer til den russiske provinsby N. Han aflægger besøg hos alle byens embedsmænd, kalder dem af lavere rang for "Deres Excellence" og lader diskret guvernøren forstå at når man kører ind i hans guvernement, så føles det som at komme ind i Paradisets Have.

Han begynder snart at rejse rundt til godserne i oplandet og aflægge visitter. Han duperer godsejerne med sin dannede optræden og fremsætter alle steder et meget fristende og usædvanligt tilbud: Han tilbyder at købe deres døde livegne - eller døde sjæle, som de også kaldes.

Nikolaj Gogol

Døde sjæle

Et poem

På dansk ved
Jan Hansen

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Døde sjæle (Gratis uddrag)

er oversat fra russisk efter
"Mërtvyje duši"

Forlaget Khudožestvennaja Literaturas udgave fra 1981
som følger Samlede værker-udgaven fra 1959

Forside: Sven Reiner Johansen med maleri af Kazimir Maljevitj

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-23934-8

© Nikolaj Gogol & Gyldendal 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

1. bog

1. kapitel

Ind ad porten til en gæstgivergård i guvernementsbyen N. trillede en lille, pæn, affjedret kalechevogn, af den slags ungkarle kører i: oberstløjtnanter og kaptajner af reserven, godsejere med små hundrede sjæle, med andre ord personer som man ville betegne som middel bemidlede. I vognen sad en herre, der ikke var nogen smuk mand, men heller ikke grim, ikke for tyk og ikke for tynd; man kunne ikke påstå at han var gammel, men han var i og for sig heller ikke særlig ung. Hans ankomst vakte ikke nogen opmærksomhed i byen og affødte egentlig ingen reaktioner. To russiske bønderkarle, der stod i døren til en beværtning over for gæstgivergården, var de eneste der reagerede på at han kom, og deres bemærkninger var i øvrigt mere møntet på køretøjet end på den kørende i det. „Har du set det hjul!“ sagde den ene af dem til den anden. „Tror du at sådan et hjul, hvis det skulle være, kunne holde hele vejen til Moskva eller kunne det ikke?“ „Jo, det kunne det godt,“ svarede den anden. „Men til Kazan, vil jeg mene, kunne det ikke?“ „Nej, det kunne det ikke,“ svarede den anden. Og det var hele den samtale. Nå ja, og idet vognen standsede foran gæstgivergården, kom en ung mand ud derfra i meget korte, meget stramme, hvide sejldugsbukser og en prætentiøst moderne skødefrakke, hvorfra der stak et løst kravebryst frem, lukket med en Tula-bronzenål der var formet som en pistol. Den unge mand kiggede hurtigt hen på køretøjet, med den ene hånd på hatten der var ved at blæse af, inden han vendte sig om og gik videre.

Da vognen standsede i gården, blev herren modtaget af en krokarl, der var så servil og vimsede sådan omkring at man knap nok kunne nå at se hans ansigt. Karlen kom løbende ud med et viskestykke i hånden, et langt rær, iført en langskødet olmerdugsfrakke hvis rygstykke gik ham næsten helt op i nakken, og førte, efter at han havde rystet sit lange hår, rask herren hen for enden af en svalegang, til det værelse der stod parat til ham. Værelset var som den slags værelser er flest, idet gæstgivergården var som gæstgivergårde er flest, det vil sige af den slags man finder i provinsbyerne, hvor tilrejsende for en pris af to rubler om dagen får et værelse med kakerlakker på størrelse med sveskeblommer i alle hjørnerne og med en kommode skubbet hen foran døren til naboværelset, med en nabo der er en stilfærdig og omgængelig person, men så gudsjammerligt nysgerrig at han er ved at gå ud af sit gode skind efter at få alt at vide om den nyankomne. Gæstgivergårdens ydre svarede ganske til dens indre: Den var meget lang og i to etager; den nederste etage var af upudsede, røde mursten der var blevet næsten sorte af det ustadige vejrlig og snavsede helt af sig selv; den øverste etage var malet gul, som altid; i stueetagen lå der butikker hvor der blev handlet med seletøj, tovværk og sukkerkringler. I den yderste af disse butikker, eller rettere sagt i vinduet til den, stod der en tesælger med en samovar af rødt kobber og et ansigt der skinnede lige så rødt, så man på afstand kunne have troet at der stod to samovarer i vinduet, hvis det ikke var fordi den ene havde et stort, sort fuldskæg.

Mens den nyankomne herre besigtigede sit logi, blev hans bagage båret op. Det var først og fremmest en rejsekuffert af hvidt læder, som var noget slidt, i hvert fald kunne det ses at det langtfra var første gang den var i brug. Kufferten blev båret op af kusken Selifan, en lavstammet mand i en kort fåreskindspels, og af tjeneren Petrusjka, en efter hans udseende at dømme noget gnaven fyr på omkring tredive år med helt enormt brede læber og en helt enormt stor næse i en alt for stor og slidt frakke, tydeligvis en han havde arvet efter sin herre. Efter kufferten fulgte et lille skrin af mahogni med indlæg af karelsk birketræ, et par støvleknægte og en stegt høne, indpakket i blåt papir. Da det hele var båret op, gik kusken Selifan over i stalden for at se til hestene og tjeneren Petrusjka redte op til sig selv i entreen, ikke stort andet end et meget mørkt kosteskab, som han i mellemtiden havde nået at fylde med sin frakke og således med sin egen helt særlige lugt, der også steg op fra en sæk med tjenertoiletartikler. I dette kosteskab anbragte han en smal feltseng med tre ben og lagde oven på den noget der lignede en lille madras, helt hård og flad som en pandekage og med garanti også lige så fedtet som den pandekage det var lykkedes ham at tigge sig til hos gæstgivergårdens indehaver.

Mens tjenestefolkene således havde travlt, satte herren sig ned i krostuen. Alle der har været ude at rejse ved kun alt for godt hvordan sådan en krostue ser ud: Altid de samme vægge, malet med oliemaling, mørknede foroven af piberøg og grimede forneden af de rejsendes rygge og i nok så høj grad af de lokale købmænds, idet købmændene på markedsdagene sætter sig ind seks-syv mand høj for at drikke lidkøb i te; det samme sorte loft; den samme sodede lysekrone med et væld af prismer der hoppede og klirrede hver gang tjeneren løb hen over det slidte, voksdugsbeklædte gulv, adræt manøvrerende med en bakke med det samme mylder af hvide tekopper, som måger på en strand; de samme billeder på væggene, også de malet i olie – med andre ord det samme som alle andre steder. Den eneste forskel var at der her, på et af malerierne, var afbildet en nymfe med bryster så store at den ærede læser sikkert aldrig har set magen. Den samme naturens rigdom kan man i øvrigt iagttage på historiske malerier der uvist hvornår og af hvem er indført til Rusland, undertiden endda indkøbt specielt af vore stormænd og kunstelskere på rejser i Italien, på anbefaling fra de lokale droskekuske.

Herren tog kasketten af og viklede et langt uldent tørklæde i alle regnbuens farver af sin hals, af den slags gifte mænds koner egenhændigt fremstiller til dem, fulgt af gode råd om at klæde sig varmt på, mens ungkarle – ja, jeg skal ikke turde sige hvordan ungkarle kommer i besiddelse af sådanne halstørklæder, det må guderne vide, for jeg har aldrig selv haft sådan et. Da han var færdig med at vikle halstørklædet af, bestilte han middag. Han fik serveret diverse retter af den slags der bliver serveret i krostuer, såsom: kålsuppe med brød der specielt til ære for de rejsende har ligget fremme i flere uger, kogt hjerne med grønærter, pølser med hvidkål, en stegt poulard, en saltagurk og endnu et stykke af det flere uger gamle, hårde brød der altid ligger parat. Mens han fik maden serveret, opvarmet eller kold som den var, fik han opvarteren til at fortælle sig alt muligt – hvem der tidligere havde drevet denne gæstgivergård og hvem der gjorde det nu, hvordan indtægterne fra driften af den var og hvor stor en kanalje hans arbejdsgiver var; hvortil tjeneren svarede, sådan som tjenestefolk gør: „Åh jo, hr., han er en stor slyngel.“ Såvel i det oplyste Europa som i det oplyste Rusland findes der i vore dage et utal af respektable personer der ikke kan indtage et måltid på en kro uden at de skal samtale med tjenerne eller undertiden endda gøre sig morsomme på disses bekostning. Det var imidlertid ikke uden grund at denne nyankomne stillede sine spørgsmål. Han spurgte direkte hvem der var guvernør i byen, hvem der var formand for skattekommissionen, hvem der var offentlig anklager – han forhørte sig med andre ord om alle byens førende embedsmænd og udspurgte endnu mere direkte, måske endda deltagende, opvarteren om de lokale godsejere: Hvor mange livegne bønder de hver især ejede, hvor langt fra byen de forskellige boede, endog hvilken personlighed de havde, og hvor tit de kom til byen; han satte sig omhyggeligt ind i alle de lokale forhold: Hvilke sygdomme der var i dette guvernement – epidemier og feber med dødelig udgang, kopper og så videre; alt sammen meget nøje og med en præcision der afslørede at der var tale om andet og mere end bar nysgerrighed. Der var en stor soliditet over herrens fremtoning, og han pudsede næse uhyre højt. Jeg skal ikke turde sige hvordan han bar sig ad med det, men når han pudsede næse, lød det grangiveligt som trompetstød. Også denne overfladisk betragtet temmelig uskyldige omstændighed bidrog til at vække respekt hos opvarteren der, hver gang han hørte lyden, rystede håret på plads, rankede ryggen ærbødigt, bøjede sig ned og spurgte: „Var der ellers noget, hr.?“

Efter at herren havde spist, indtog han en kop kaffe og satte sig hen i sofaen med en pude i ryggen, af den slags der i russiske krostuer i stedet for blød uld synes at være fyldt med noget der føles som brosten. På det tidspunkt begyndte han at gabe og bad om at blive vist tilbage til sit værelse, hvor han, efter at han var gået til ro, faldt i søvn og sov i to timer. Efter denne lur skrev han på anmodning fra tjeneren på et stykke papir sit navn og sin stilling til indberetning til de behørige myndigheder, hvilket vil sige til politiet. På vej ned ad trappen stavede tjeneren sig igennem følgende: Kollegieråd Pavel Ivanovitj Tjitjikov, godsejer, i privat ærinde.

Mens tjeneren således var optaget af at forsøge at tyde hvad der stod på papiret, gik Pavel Ivanovitj Tjitjikov en tur for at se på byen, og han lod til at være tilfreds med det han så; i hvert fald stod den efter hans mening ikke tilbage for andre guvernementsbyer: Den gule farve alle murstensbygningerne var malet med skar i øjnene; den grå farve på træhusene var snusket og mørk. Husene var i én eller to – eller halvanden – etage, alle med mezzanin, åbenbart meget smukt efter provinsarkitekters mening. Visse steder så husene ensomme og næsten forladte ud i gaderne, der ofte var brede som marker, omgivet af endeløse plankeværker; andre steder klumpede de sig mere sammen, og på disse steder kunne man iagttage en større trængsel af mennesker og liv. Han kom forbi udhængsskilte hvor påskriften var halvt udvisket af regnen, med billeder af kringler og støvler, ét sted var der afbildet et par blå bukser og stod noget om en skrædder fra ’arszawa; et andet sted var der en forretning med huer og kasketter og skiltet „Vasilij Fjodorov, udlænding“; ét sted var der malet to herrer der spillede billard, iført kjole og hvidt, ligesom de skuespillere der altid kommer på scenen som „gæster“ i sidste akt på teatrene. Billardspillerne var afbildet med køen i position, bagudvendte albuer og skæve ben, som om de netop havde udført et entrechat i luften. Over billedet stod der: „Det er hér.“ Et andet sted var der stillet nogle borde ud på gaden, med nødder og sæbe og nogle honningkager der lignede sæben til forveksling; der var også et spisested med et billede af en tyk fisk og en gaffel der var stukket i den. Men endnu oftere så man en falmet, tvehovedet tsaristisk ørn, der i mellemtiden alle steder er blevet erstattet af den lakoniske oplysning: „Vodkaudskænkning.“ Brolægningen var meget dårlig overalt. Han kastede et blik ind i byens park, der bestod af nogle små, spinkle træer som voksede dårligt, med trekantede støttefødder, der i øvrigt meget dekorativt var malet med grøn oliemaling. Og selv om intet af træerne var større end en spadserestok, havde der ikke desto mindre i forbindelse med et festfyrværkeri i byen stået om dem i avisen, at „takket være Hans Excellence borgmesteren kan vor by nu smykke sig med en lysthave med store, skyggefulde træer, som man kan søge svale under på de varme dage“, og at „det var et rørende syn hvordan borgernes hjerter svulmede af taknemlighed, og tårerne strømmede fra deres øjne i erkendtlighed over for byens førstemand“. Efter at den nyankomne havde udspurgt en vægter udførligt om hvordan man kom hen til katedralen, til de offentlige kontorer, hvis det skulle blive nødvendigt, og til guvernørens residens, stillede han sig ned for at kigge ud over floden der løb midt igennem byen; undervejs rev han en plakat ned fra en plakatsøjle for at læse den grundigere når han kom hjem, og hans opmærksomhed blev fanget af en ganske smuk dame der kom gående hen ad træfortovet, fulgt af en lille dreng i matrostøj med en pose i hånden, og bagefter begav han sig, efter at have set sig opmærksomt om for at huske hvad der lå hvor, tilbage til sit værelse, hvor krokarlen opholdt ham på trappen inden han kunne nå op på værelset. Efter at han havde drukket te, satte han sig hen til bordet, lod sig bringe et lys, tog plakaten op af lommen, førte den hen til lyset og læste hvad der stod på den, med højre øje knebet lidt sammen. Det viste sig ikke at være synderlig interessant hvad der stod på plakaten: Der ville blive opført et skuespil af hr. Kotzebue, med hr. Popljovin som Roll og jomfru Zjablova som Cora, men selv om den øvrige rollebesætning var endnu mindre bemærkelsesværdig, læste han hele teksten, ned til priserne i parterret, og erfarede at plakaten var trykt på guvernementsadministrationens trykkeri; bagefter vendte han plakaten om for at se om der stod noget på bagsiden, men da det ikke var tilfældet, gned han øjnene, foldede plakaten omhyggeligt sammen og lagde den ned i sit skrin, hvor han plejede at lægge alt det han gemte på. Han afsluttede dagen med en portion kold kalvesteg, en tallerken kålsuppe, kogt på surkål, og en god, sund nattesøvn med „pumperne for fuld udblæsning“, som man ville have udtrykt det i visse egne af det store, russiske rige.

Hele den næste dag var optaget af visitter; den nyankomne begav sig af sted for at aflægge besøg hos alle byens embedsmænd. Han blev modtaget pænt hos guvernøren, der ligesom Tjitjikov selv viste sig hverken at være tyk eller tynd, med en Annaorden om halsen, og rygterne ville vide at han sågar var blevet indstillet til Stanislavordenen med stjerne; han var i øvrigt en venlig mand der holdt meget af at brodere stramaj. Derfra fortsatte Tjitjikov hen til viceguvernøren, var bagefter hos den offentlige anklager, formanden for skattekommissionen, politimesteren, monopolforpagteren og direktøren for byens kejserlige fabrikker … ja, det er sørgeligt, men det er svært at opregne alt hvad der findes af øvrighedspersoner, så lad det være nok at sige at den nyankomne udviste en ganske usædvanlig initiativrigdom hvad disse visitter angik; han aflagde tilmed besøg hos overlægen og stadsarkitekten. Bagefter sad han i lang tid i sin vogn og overvejede hvem han ellers kunne besøge, men på det tidspunkt var der ikke flere embedsmænd tilbage i byen. Under sine samtaler med øvrighedspersonerne havde han meget fermt formået at indsmigre sig hos hver enkelt af dem. Han havde ligesom en passant antydet over for guvernøren at når man kørte ind i hans guvernement, føltes det som at komme til Paradisets have, landevejene var som fløjl, og en regering der havde ansat så dygtige embedsmænd fortjente den største ros. Hos politimesteren kom han med smigrende udtalelser om byens vægterkorps; og under sine samtaler med viceguvernøren og formanden for skattekommissionen, der begge endnu kun havde rang af etatsråd, kom han to gange fejlagtigt til at tiltale dem „Deres Excellence“, hvilket de begge følte sig meget smigrede over. Det resulterede i at guvernøren inviterede ham til en lille fest hjemme hos sig allerede samme aften; og de øvrige embedsmænd inviterede ham også alle, til middag eller et spil kort eller blot til en kop te.

Det kunne se ud som om den nyankomne bevidst undlod at fortælle for meget om sig selv. Når han endelig fortalte noget, var det kun i meget overordnede træk, med tydelig beskedenhed, og i disse situationer antog hans sprog et vist bogligt præg: Han var kun en orm i forhold til denne verden og havde ikke gjort sig fortjent til store ord, han havde oplevet mangt og meget i sin tid, havde måttet så gruelig meget ondt igennem i sit embede fordi han havde holdt fast ved sandheden og han havde skaffet sig mange uvenner af den grund, ja, var tilmed blevet truet på livet, og nu søgte han efter et sted hvor han kunne slå sig ned og leve i fred, og han sagde at han straks da han kom til denne by havde betragtet det som sin pligt først at hilse på dens honoratiores. Det var i det store og hele hvad byen havde erfaret om den nyankomne, der meget snart skulle til fest hos guvernøren.

Tjitjikovs forberedelser til festen tog ham mere end to timer, og her viede han sit personlige toilette en opmærksomhed man kun kan iagttage hos de færreste. Efter en kort middagslur bad han tjeneren om at komme med et fad vand og vaskede meget omhyggeligt begge sine kinder med sæbe, mens han spilede kinderne ud med tungen; derefter tog han håndklædet fra tjenerens skulder og tørrede omhyggeligt hele sit kødfulde ansigt, idet han begyndte med at tørre sig under ørerne og imens to gange prustede tjeneren lige ind i ansigtet. Derefter tog han sit kravebryst på foran spejlet, trak to hår ud af næsen og iførte sig straks derefter en tyttebærfarvet skødefrakke med lysere stænk. Efter at han således var kommet i tøjet, kørte han i sin egen vogn ud ad byens endeløse, brede gader, hist og her oplyst fra de sporadiske vinduer. Guvernørens villa var imidlertid så illumineret at man skulle have troet at der var inviteret til bal: kareter med lygter, to gendarmer foran porten, forridernes råb i det fjerne – med andre ord, rigtig feststemning.

Da Tjitjikov trådte ind i salen, måtte han det første øjeblik lukke øjnene, så blændende var stråleglansen fra lysene og lamperne og damernes rober. Alt lå badet i lys. Skødefrakkerne bevægede sig rundt som glimt af sorte pletter, én og én eller i flok, som fluer der svirrer rundt om en skinnende hvid sukkertop på en brændende varm julidag mens den gamle husholderske står ved det åbne vindue og hugger den i funklende stykker; børnene der er stimlet sammen rundt om hende følger nysgerrigt hendes brutale hænder når hun hæver hammeren, og luften svirrer af disse eskadriller af fluer der flyver rundt i den lette brise, selvsikre som situationens herrer, og, idet de benytter sig af at kvinden er halvblind og at solen skinner hende i øjnene, sætter sig på disse lækkerbiskener, enten spredt eller i tætte klynger. Mætte og velnærede efter den gode sommer fløj de hér ikke rundt for at æde sig mætte, selv om der var stillet de lækreste retter frem overalt, men for at vise sig frem, spankulere frem og tilbage på sukkeret, gnide for- eller bagbenene imod hinanden eller klø sig under vingerne med dem eller gnubbe sig i hovedet med de fremstrakte forben, inden de vendte sig om og fløj videre, samlet i nye, påtrængende formationer.

Tjitjikov havde knap nok nået at sunde sig før guvernøren greb ham under armen og præsenterede ham for guvernørfruen. Også i denne situation vidste gæsten imidlertid hvordan han skulle gebærde sig: Han gav hende en kompliment der var absolut passende for en midaldrende mand af ikke for høj og ikke for lav rang. Da de dansende par tvang alle andre ud langs væggene, stillede han sig med hænderne bag ryggen og betragtede dem opmærksomt i et par minutter. Mange af damerne var velklædte og iført den sidste nye mode, andre var kommet i hvad Gud nu i sin miskundhed forsyner en provinsby med. Herrerne kunne her som alle andre steder inddeles i to grupper: Nogle af dem var slanke og snoede sig hele tiden rundt om damerne; flere af dem var af en type så de ville være vanskelige at skelne fra folk fra hovedstaden, så fantasifulde og velfriserede var deres bakkenbarter eller så ædle deres glatbarberede ansigtsovaler og de satte sig lige så nonchalant hen til damerne, konverserede dem på fransk og fortalte vittigheder, akkurat som i Skt. Petersborg. Den anden slags herrer var de tykke, eller dem af samme støbning som Tjitjikov, det vil sige ikke specielt tykke, men heller ikke ligefrem tynde. De holdt sig tværtimod på afstand af damerne, skævede kun til dem og holdt i smug øje med om guvernørens tjenestefolk ikke snart stillede de grønne whistborde frem. Deres ansigter var runde og kraftige, nogle af dem havde en vorte, en og anden var koparret, deres hår var hverken højt eller krøllet eller „à la diable“, som franskmændene siger – de var enten kortklippede eller vandkæmmede, og deres ansigtstræk var overvejende kødfulde og bastante. Det var byens agtværdige embedsmænd.

Ak ja! Det er nu engang sådan at de tykke bedre formår at komme frem i verden end de tynde. Tynde mennesker bliver i de fleste tilfælde kun ansat til specialopgaver, eller de har et embede som de sjofler og tilbringer al deres tid med at rende omkring; der er noget let og luftigt, tilmed noget lidt upålideligt over tynde menneskers eksistens. Tykke mennesker er derimod altid direkte involveret i det der foregår og når de er blevet sat på en plads, bliver de siddende og ryger ikke så let af taburetten, uanset hvor meget den knager under dem. De stræber ikke efter ydre pragt. Deres skødefrakker sidder ikke så godt som de tyndes, men til gengæld har de en guds velsignelse på kistebunden. De tynde har efter tre år ikke så meget som deres sjæl tilbage som ikke er indleveret hos pantelåneren; de tykke sidder pludselig med et hus i den ene ende af byen, købt i deres kones navn, og bagefter også med et hus i den anden ende af byen, for ikke at tale om et gods i nærheden, med en landsby og senere sågar en kirkelandsby med tilhørende udjorder. Efter at have tjent Gud og tsaren og opnået almen respekt kan de tykke gå på pension og slå sig ned som godsejere, prægtige russiske herremænd, Jordens salt, og leve livet, vel at mærke et godt liv. Indtil deres tynde arvinger bagefter, efter russisk skik, forøder hele den fædrene arv.

Det ville være forkert at fortie at det var den slags overvejelser der i dette øjeblik optog Tjitjikov mens han iagttog selskabet, og en konsekvens af disse overvejelser var at han stillede sig hen til de tykke, hvor han blev mødt af ansigter han kendte i forvejen: den offentlige anklager, med meget sorte, buskede øjenbryn og et venstre øje der blinkede, som om han ville sige: „Lad os sætte os ind ved siden af, brormand, så skal jeg betro dig noget“ – han var i øvrigt en fåmælt og seriøs mand; postmesteren, en usædvanlig lille mand, men meget velformuleret og filosofisk anlagt; formanden for skattekommissionen, en elskværdig og velovervejet herre – og de hilste alle på ham som gamle bekendte, hvad der fik Tjitjikov til at kvittere med et lidt skævt buk, i øvrigt ikke uden elskværdighed. Her hilste han også på den meget elskelige og omgængelige godsejer Manilov og den af udseende noget plumpe Sobakevitj, der straks trådte ham over tæerne og sagde „Undskyld“. Derefter fik han stukket nogle kort i hånden og satte sig med et høfligt buk til at spille whist. De blev bænket omkring det grønne kortbord og blev siddende til souperen blev serveret. Al samtale ophørte, sådan som det altid er tilfældet når folk hengiver sig til alvorlige gøremål. Selv den meget talende postmester blev, efter at han havde fået sine kort, siddende i en hel time med et eftertænksomt ansigtsudtryk og underlæben trukket op under overlæben, og sådan sad han under hele spillet. Når han spillede, smækkede han kortene hårdt i bordet, og hvis det var en dame han lagde ud, sagde han: „Ud med dig, din gamle præstemadam!“ eller hvis det var en konge: „Skrub af, din tambovske bondekarl!“ Og formanden for skattekommissionen sagde hele tiden: „Jeg skal tage ham i overskægget, skal jeg! Jeg skal tage hende i overskægget!“ Fra tid til anden, imellem lyden af kortene der blev smækket i bordet, hørtes udbrud som: „Årh, hvad pokker!“ eller „Nu er det knald eller fald!“ Eller udtryk som „Hjerter! Hjerter små! Spar!“ eller „Spar! Spar! Sparelar!“ – sidstnævnte var selskabets private betegnelse for spader. Da de var færdige med at spille kort, kom de i et temmelig højrøstet skænderi, sådan som det hører sig til. Vores udefra kommende gæst deltog også i mundhuggeriet, men på en meget taktfuld måde, så alle kunne se at han godt nok skændtes, men var en behagelig person at skændes med. Han sagde på intet tidspunkt: „Det var også Dem der spillede ud“ eller „De spillede jo med …“ eller „Jeg havde den ære at stikke Deres toer“ og så videre. For yderligere at gøre sine modstandere gunstigt stemt bød ham dem hver gang af sin emaljeindlagte sølvtobaksdåse med to violer i bunden, som var lagt derned for duftens skyld. Han udviste en særlig interesse for de ovenfor omtalte godsejere, Manilov og Sobakevitj. Han havde straks trukket politimesteren og formanden for skattekommissionen til side og forhørt sig om dem begge. De få spørgsmål gæsten stillede afslørede ikke blot stor videbegærlighed, men også konsekvens; han spurgte nemlig først hvor mange bønder de hver især havde og hvilken stand deres respektive godser var i, og forhørte sig først derefter om hvad der var deres for- og fadersnavn. Godsejer Manilov, der var en ung mand, med sukkersøde øjne, kneb øjnene sammen hver gang han lo og blev hurtigt helt forgabt i Tjitjikov. Han trykkede hans hånd i lang tid og bad ham indtrængende om at gøre ham den ære at besøge ham ude på landet. Han boede, fortalte han, kun femten fjerdingvej¹ fra byen. Hertil svarede Tjitjikov med en høflig hovedbøjning og et hjerteligt håndtryk at han ikke blot med fornøjelse ville aflægge ham et besøg, men endda betragtede det som en hellig pligt. Sobakevitj indskød straks, noget lakonisk: „Kom også og besøg mig,“ mens han skrabede med foden i en støvle af en så kæmpemæssig størrelse at det næppe kunne lade sig gøre at finde en fod der ville passe i den i dag hvor bogatyr’erne² synes at være en uddøende race i Rusland.

Næste dag var Tjitjikov til middag hos politimesteren og sad der fra klokken tre, efter middagen, og spillede whist til klokken to om natten. Det var i øvrigt dér han blev præsenteret for godsejer Nozdrjov, en mand på hen ved tredive år og en munter fætter der, allerede efter at de havde vekslet to-tre ord, begyndte at sige „du“ til ham. Nozdrjov var også dus med politimesteren og den offentlige anklager og opførte sig meget familiært over for dem; men da de spillede kort, holdt politimesteren og den offentlige anklager opmærksomt øje med hvilke stik han tog og fulgte med øjnene praktisk taget hvert eneste kort han spillede ud. Næste dag tilbragte Tjitjikov aftenen hos formanden for skattekommissionen, der var iført en ikke helt pletfri slåbrok da han modtog sine gæster, herunder også enkelte fruentimmere. Senere var han til fest hos viceguvernøren, til en større middag hos monopolforpagteren, til en mindre middag hos den offentlige anklager, der i øvrigt nok havde fortjent betegnelse af noget større; og til et mellemmåltid efter aftensmaden hos borgmesteren, der nok med rette burde have været kaldt en middag. Han sad altså med andre ord ikke på sit værelse så meget som et øjeblik og kom kun tilbage til gæstgivergården for at sove.

Gæsten gjorde et positivt indtryk alle steder og havde held til at fremstå som en erfaren verdensmand. Han kunne tale med om hvad som helst, uanset emnet: Når der blev talt om hesteavl, talte han om hesteavl; når der blev talt om gode jagthunde, kunne han komme med endda meget kvalificerede udtalelser om det emne; da de drøftede en revisionsundersøgelse der var blevet foretaget i guvernementets skatteforvaltning, afslørede han kendskab til juridiske procedurer; da talen faldt på billard, viste han sig også at kunne tale med om billard; når der blev talt om velgørenhed, talte han fremragende om velgørenhed, ligefrem med tårer i øjnene; om fremstilling af brændevin, selv brændevin havde han forstand på; og han udtalte sig om toldere og embedsmænd så man skulle tro at han selv var tolder og embedsmand. Men mest bemærkelsesværdigt var det at han under alle disse samtaler førte sig med stor værdighed. Han talte hverken for højt eller for lavt, men i lige det rigtige toneleje. Han viste sig kort sagt, hvordan man end vendte og drejede det, at være et meget agtværdigt menneske. Byens embedsmænd var alle glade for at dette nye ansigt var kommet til byen. Guvernøren udtalte om ham at han var en mand med det rette sindelag; den offentlige anklager sagde at han var en handlingens mand, gendarmeriobersten at han var en lærd mand, formanden for skattekommissionen at han var en vidende og respektabel mand, politimesteren at han var en høflig og respektabel mand, og politimesterens hustru at han var overmåde høflig og omgængelig. Ja, selv Sobakevitj, der sjældent udtalte sig positivt om nogen, sagde da han var kommet sent hjem fra byen, havde klædt sig af og krøb ned i sengen til sin magre kone: „Jeg var til fest hos guvernøren og til middag hos politimesteren, min øjesten, og traf kollegieråd Pavel Ivanovitj Tjitjikov; en sjældent behagelig mand!“ Hvortil konen svarede „Hmpf!“ og sparkede ham over skinnebenet.

Alle i byen var altså enige i denne meget smigrende karakteristik af Tjitjikov og alle delte den, indtil en ejendommelighed ved gæsten og en episode – eller som man siger i den russiske provins en passage, som den ærede læser vil høre mere om senere – hensatte byen i den største vantro.

2. kapitel

Den nyankomne herre havde nu opholdt sig i byen i mere end en uge, tog rundt til fester og middagsselskaber og fordrev således tiden på en yderst behagelig måde. Han besluttede omsider at udstrække sine visitter til byens opland og aflægge besøg hos godsejerne Manilov og Sobakevitj, sådan som han havde lovet dem. Det kan godt være at der har været andre og mere væsentlige grunde som foranledigede ham til dette, et mere alvorligt spørgsmål der stod hans hjerte nær … Det vil læseren imidlertid først erfare lidt efter lidt og til rette tid, såfremt han har tålmodighed til at læse hele denne historie, og den vil blive meget lang og svulme op og udvikle sig i mange, vidt forskellige retninger hen mod slutningen, inden klimaks omsider indtræffer til sidst.

Kusken Selifan havde fået besked på at spænde hestene for den føromtalte kalechevogn tidligt om morgenen; Petrusjka skulle blive hjemme og holde øje med værelset og bagagen. Det vil nok være umagen værd for læseren at stifte nærmere bekendtskab med disse to, vores hovedpersons livegne tjenestefolk. Selv om de naturligvis ikke er centrale personer, men snarere må betegnes som sekundære, eller måske endda tertiære, og selv om dette poems handling ikke i første række afhænger af dem, men blot hist og her kommer ind på livet af dem og kradser dem lidt i overfladen, så er det vigtigt for forfatteren at være grundig i alle henseender, også i denne, for skønt han er russer, er han dog så pertentlig som nogen tysker.

Det er i øvrigt ikke noget der vil tage lang tid og optage for megen plads, for der er ikke ret meget mere at tilføje til de oplysninger læseren har fået i forvejen, nemlig at Petrusjka gik rundt i en for stor, brun frakke, som han havde arvet efter sin herre, og at han, sådan som tilfældet ofte er med folk af hans profession, havde en stor næse og brede læber. Af karakter var han mere fåmælt end egentlig snakkesalig; han besad en ædel trang til dannelse, det vil sige til læsning af bøger, hvis indhold han dog ikke brød sit hoved alt for meget med: Det var ham lige meget om han læste om en romanhelts forelskelser eller trængsler eller om han læste en ABC eller en bønnebog – han læste alt med lige stor opmærksomhed, og hvis han var blevet sat til at læse kemi, ville han heller ikke have rynket på næsen ad en kemibog. Det han godt kunne lide var nemlig ikke så meget det han læste, men selve læsningen eller, bedre udtrykt, læseprocessen, det at se bogstaverne forenes til ord, selv om disse ord undertiden kunne være komplet uforståelige. Han læste overvejende i liggende stilling i entreen, på feltsengen og madrassen der, ikke mindst derfor, var blevet tynd og flad som en pandekage. Foruden sin lidenskab for at læse havde han yderligere to egenskaber der udgjorde hans vigtigste øvrige kendetegn: Han sov altid med alt tøjet på, det vil sige iført den frakke han også ellers gik med, og han medbragte altid sin egen specielle lugt af menneskelig beboelse, sådan at han blot behøvede at stille sin seng op, endda i et hidtil ubeboet rum, og anbringe sin frakke og sine få ejendele der før det virkede som om der havde boet mennesker i ti år. Når Tjitjikov, der var en renlig mand og i visse situationer også temmelig sart, åndede ind med frisk næse om morgenen, kunne han finde på at rynke på næsen og ryste på hovedet mens han sagde: „Jeg ved snart ikke hvad pokker det er for noget med dig, min ven, om du sveder eller hvad? Du burde gå i bad.“ Men sådan noget svarede Petrusjka ikke på. Han forsøgte at se ud som om han havde travlt med et eller andet, tog en børste og gik hen for at børste sin herres frakke eller samle et eller andet op. Hvad han tænkte i disse øjeblikke mens han tav, det må guderne vide – måske tænkte han: „At du ikke bliver træt af altid at gentage det samme hundredeogsytten gange“ – hvem ved, det er jo ikke til at sige hvad et tyende tænker når han bliver irettesat af sin herre. Nå ja, og det er alt hvad der i første omgang er at fortælle om Petrusjka. Kusken Selifan var derimod en ganske anden type … Men forfatteren bliver helt flov over at bruge så meget af sine ærede læseres tid på disse beskrivelser, da han ved af erfaring hvor meget det byder dem imod at skulle stilles ansigt til ansigt med folk af de lavere samfundslag. Sådan er russere nu engang: De nærer en lidenskabelig trang til at stifte bekendtskab med folk der står blot en enkelt rangklasse over dem, og at være på hilsefod med en greve eller fyrste betyder mere for dem end selv de mest intime venskabelige forbindelser. Forfatteren kan ligefrem blive helt ængstelig for sin hovedperson, der jo kun har rang af kollegieråd. Det kan måske til nød gå an for en hofråd at lære ham at kende, men folk der har opnået generalsrang vil, hvem ved, måske blot kaste ham et foragteligt blik, af den slags stolte mennesker kaster på dem der kravler rundt foran deres fødder, eller vil måske tilmed, hvad der ville være endnu værre, modtage dette værk med en dræbende – for forfatteren – ligegyldighed. Uanset hvor triste begge disse situationer ville være, må vi imidlertid tilbage til vores hovedperson.

Efter at han altså havde givet sine tjenestefolk de nødvendige instrukser aftenen i forvejen, stod han meget tidligt op den næste morgen, vaskede sig, tørrede sig fra top til tå med en våd svamp, noget han altid kun gjorde om søndagen – og denne dag var tilfældigvis en søndag – og han barberede sig så hans ansigt blev som skinbarlig atlask, så glat og glinsende var det, iførte sig den tyttebærfarvede skødefrakke med de lysere stænk og en stor bjørneskindsfrakke, hvorefter han gik ned ad trappen, støttet til gelænderet med den ene hånd mens han blev støttet fra den anden side af krokarlen, og satte sig ind i sin vogn. Kalechevognen kørte raslende fra gæstgiveriets gård ud på gaden. En præst, der kom forbi, tog hatten af, og nogle smådrenge i snavsede pjalter rakte straks hænderne frem og messede: „Gode herre, giv en skilling til en forældreløs!“ Kusken, der havde bemærket at en af dem havde stor lyst til at hoppe op bagpå, langede ud efter ham med pisken og vognen fortsatte hoppende hen over stenbroen. Det var bestemt ikke uden glæde at man forude kunne se den stribede bom der, ligesom i alle russiske provinsbyer, angav at brolægningen snart ville ophøre, sådan som alle pinsler jo gør før eller siden; og efter at have knaldet hovedet ind i vognen endnu et par gange kunne Tjitjikov læne sig tilbage under kørslen på den bløde jordvej.

Aldrig så snart var byen forsvundet bagude, før træer og anden vild natur trængte sig nærmere på begge sider af vejen: jordhøje og grantykninger, tynde, svagtvoksende, små fyrretræer side om side med afsvedne stammer af de gamle og vild lyng og alt sådan noget småpjat. Der dukkede landsbyer op med huse i snorlige rækker, anbragt så de kunne minde om gamle, velstablede brændebunker, med grå tage og med træværket under tagskægget udskåret så det lignede ophængte, broderede pyntehåndklæder. Der sad som altid bønder i fåreskindspelse på bænkene uden for portene og gabte. Koner med brede ansigter og et tørklæde bundet stramt over kors under brysterne kiggede ud ad vinduerne på første sal; en kalv stak hovedet ud ad staldvinduerne i stueetagen eller et svin stak trynen ud i blinde. Der så kort sagt ud som der altid ser ud ude på landet.

Da Tjitjikov havde kørt hen ved femten fjerdingvej, kom han i tanke om, at Manilovs landsby, efter hvad han havde fortalt ham, måtte ligge heromkring, men han nåede til den sekstende kilometerpæl og der var stadig ikke nogen landsby i syne. Hvis det ikke havde været for to bønderkarle der kom imod ham, var det næppe lykkedes ham at finde vej. Da han spurgte dem om der var langt til landsbyen Zamanilovka³, tog karlene huerne af og den ene, der lod til at være den klogeste af dem og havde fipskæg, svarede:

„Skal herskabet monstro til Manilovka, ikke til Zamanilovka?“

„Nå ja, kan det ikke være hip som hap? Manilovka?“

„Manilovka, ja! I skal ikke køre mere end en fjerdingvej, så ligger den lige til højre.“

„Til højre?“ gentog kusken.

„Ja, til højre,“ svarede karlen. „Der finder du Manilovka; men Zamanilovka er der ikke noget der hedder. Det er sådan den hedder, altså Manilovka, men Zamanilovka er der ikke nogen af heromkring. Dér, når I kommer til en bakke, kan du se huset, af mursten, i to etager, det vil sige herregården, hvor – altså – herremanden bor. Det er Manilovka, men Zamanilovka er der ikke noget der hedder heromkring, og det har der aldrig været.“

De kørte videre for at lede efter Manilovka. Efter at have kørt to fjerdingvej kom de til et sving, hvor der begyndte en sidevej, men de havde kørt både to og tre og fire fjerdingvej ud ad den og der var stadig ikke noget murstenshus i to etager at se nogen steder. Nu kom Tjitjikov imidlertid i tanke om at der altid er mindst ti mil, når en ven inviterer dig ud at besøge sig på landet små fem mil uden for byen.

Landsbyen Manilovka kunne ikke ligefrem lokke nogen dertil med sin beliggenhed. Herregårdens hovedbygning lå ensomt på toppen af en høj, nå ja, så en lille bakke da; skråningerne på den bakke den lå på var dækket af klippet grønsvær. Rundt omkring på skråningen var der hist og her, på engelsk manér, et par bede med syrener og gule akacier; ét sted hævede fem-seks birketræer i en lille klynge deres forpjuskede kroner op mod himlen. Under to af birketræerne kunne man se et lysthus med en lav, grøn kuppel, blåmalede søjler og påskriften „Lønlige tankers tempel“; neden for lysthuset lå der en dam, helt dækket af andemad, hvilket i øvrigt næppe kan undre nogen der har set de russiske herremænds „engelske parker“. For foden af bakken og til dels også op ad den lå der på kryds og tværs nogle bondehuse af mørnede gråbrune brædder, som vores hovedperson, guderne må vide hvorfor, straks gik i gang med at tælle og han talte mere end to hundrede af dem; ingen steder mellem husene var der så meget som et træ eller et lille stykke med grønt; det eneste man kunne se alle vegne var gråbrune brædder. Udsigten blev dog forbedret lidt ved synet af to bondekoner der gik i vand til knæene ude i dammen, med skørterne malerisk kiltet op hele vejen rundt. De trak på to ruser, som var fastgjort til nogle træstænger, og i ruserne kunne man skimte et par vildfarne krebs og en enlig skalle. Konerne lod til at være blevet uvenner og skændtes så det kunne høres langt bort. I det fjerne lå en fyrreskov som en trist, matblå stribe. Om det så var vejret, passede det perfekt; det var ikke solskin, men i og for sig heller ikke dårligt vejr; himlen havde nærmest den lysegrå farve man ellers kun ser på garnisonstroppernes gamle, slidte uniformer, vel at mærke de fredeligste soldater i verden, skønt de ikke ganske kan sige sig fri for at drikke sig fulde om søndagen. Til at fuldende billedet manglede end ikke en hane, der som bekendt varsler omslag i vejret. Til trods for at de andre haner i kampens hede havde skamferet dens hoved og hakket hul tværs igennem det, helt ind til hjernen, galede den meget højt og baskede med vingerne, der var nøgne og trævlede som gammel bast.

Da de kørte ind på gårdspladsen foran godset, var den første Tjitjikov fik øje på herremanden selv på trappen, iført en grøn, ulden skødefrakke. Han skyggede med hånden over øjnene som en parasol for at bedre at kunne se hvad det var for en vogn der kom. Efterhånden som vognen kom nærmere hen til trappen, blev hans øjne mere og mere glade og hans smil bredere og bredere.

„Pavel Ivanovitj!“ udbrød han, da Tjitjikov langt om længe stod ud af vognen. „Så huskede De os omsider!“

De to venner kyssede hinanden, og Manilov tog sin gæst med ind i salonen.

Skønt det ikke tog dem lang tid at komme gennem entreen og spisestuen, kunne vi prøve at udnytte denne tid til at nå at fortælle lidt om husets ejer. Her må forfatteren imidlertid tilstå at der er tale om en uhyre vanskelig opgave. Det er altid lettere at beskrive iøjnefaldende karakterer; man behøver blot at gribe paletten og male med brede strøg: brændende sorte øjne, buskede bryn, en dyb fure i panden, et sort eller ildrødt slag i al hast kastet over den ene skulder – og portrættet er færdigt. Det er straks uligt sværere at nedfælde de mere udefinerbare træk hos disse herrer som der er så mange af i verden og som ligner hinanden så meget, selv om man ved en nærmere betragtning også ser mange små, næsten uopfattelige detaljer hos dem – den slags herrer er frygtelig svære at portrættere. Her må man koncentrere sig, indtil de fine, næsten uopfattelige træk træder i figur, og yderligere udvikle sit i forvejen skarpe blik for iagttagelser.

Hvad slags menneske Manilov var, det kan kun Vorherre sige. Der findes en slags mennesker man kunne betegne som hverken det ene eller det andet, hverken fugl eller fisk, og det ville måske være på sin plads at henregne Manilov til dem. Af udseende var han en smuk mand: Hans ansigtstræk var ganske behagelige, om end denne behagelighed nok var tilsat rigeligt meget sukker, og når han mødte folk og hilste på dem, var han næsten påtrængende sympatisk og indladende. Han havde et indtagende smil, var blåøjet og blond. Efter det første øjebliks samtale med ham kunne man ikke lade være med at tænke: „Hvor er han i grunden en dejlig og charmerende mand!“ Efter det næste øjeblik tænkte man i og for sig ikke noget, men efter det tredje øjeblik sagde man til sig selv: „Hvad pokker er der i vejen med ham?“ og skyndte sig væk fra ham; og de der ikke skyndte sig væk risikerede at kede sig ihjel.

Fra sådan en kan man ikke forvente at høre et levende ord eller blot noget en lille smule fornuftigt, som man ellers kan høre fra de fleste, blot samtalen berører et emne der interesserer dem. Alle har deres passion: Én lever og ånder for opdræt af mynder; en anden betragter sig som musikelsker og har en forunderligt præcis oplevelse af alle de rigtig dybe steder i musikken; en tredje hengiver sig til bordets glæder; en fjerde forsøger at udgive sig for at være i det mindste et par tommer højere på strå end han i virkeligheden er; en femte, med noget mere ubeskedne ambitioner, drømmer om at gå ud på en spadseretur med en kejserlig adjudant, til stor misundelse for alle sine venner og bekendte og tilmed for folk han ikke kender; en sjette er så kraftigt angrebet at han oplever en ustyrlig trang til at hamre et es eller en ruder to i bordet; mens en sjette ser det som sin mission at sørge for orden og gerne irettesætter enhver postholder og kusk han møder på sin vej – alle har kort sagt et eller andet de går op i, men det havde Manilov ikke. Hjemme talte han ikke ret meget, men reflekterede så meget desto mere eller sad bare og tænkte, og hvad han tænkte på må guderne vide. Det ville være synd at sige at han gik særlig meget op i sin bedrift. Han kørte aldrig ud for at se til markerne, og med landbruget gik det på bedste beskub. Når hans godsforvalter sagde: „Det ville være godt, herremand, at gøre sådan og sådan,“ svarede han som regel: „Ja, det ville sikkert være meget godt“ – uden at tage piben ud af munden, eftersom han havde vænnet sig til at ryge pibe mens han var i hæren, hvor han var blevet betragtet som en beskeden, sympatisk og dannet officer. „Ja; det ville da være godt,“ gentog han. Når der kom en bonde op til ham og kløede sig i nakken og sagde: „Gode herre, tillad mig at forlade hoveriarbejdet for at tage ind til byen og søge lønnet arbejde,“ bakkede han på sin pibe og svarede: „Ja, gør du bare det,“ uden at skænke det en tanke at manden med garanti bare ville på druk. Somme tider, når han stod på trappen og kiggede ud over godset og dammen, talte han om hvilken god idé det ville være at bygge en underjordisk tunnel fra huset eller en bro over dammen, med boder på begge sider, så købmændene kunne sidde der og sælge deres varer, og det ville være godt for bønderne. Når han sagde det, kom der et endnu mere sukkersødt skær i hans øjne og hans ansigt antog et udtryk af den største tilfredshed; men der kom aldrig noget ud af disse planer. I hans arbejdsværelse lå der altid en bog som han havde været i gang med at læse de sidste to år, altid med et bogmærke lagt ind på side fjorten. I hans hjem var der altid et eller andet der manglede at blive gjort færdigt: I salonen havde han det mest elegante møblement, betrukket med silke, som rigtignok havde kostet mange penge, men der havde ikke været stof nok til de to sidste lænestole som derfor var forblevet ubetrukne; i adskillige år havde værten hver gang advaret sine gæster: „Sæt Dem endelig ikke i de stole, de er ikke færdige endnu.“ I et andet værelse var der slet ingen møbler, skønt han allerede i de første dage efter sit bryllup havde sagt til hustruen: „Lille skat, i morgen skal jeg nok sørge for at der kommer møbler i værelset, i det mindste noget midlertidigt.“ Om aftenen blev der stillet en pragtfuld lysestage på bordet, af mørk bronze med tre antikke gratier og en meget elegant perlemorsskærm, men den stod side om side med en anden der mildt sagt var en messinginvalid, vind og skæv og helt indsmurt i tælle, men det lagde hverken herren eller fruen i huset eller tjenestefolkene mærke til. Hans kone … jo, de to passede perfekt til hinanden. Skønt de allerede havde været gift i otte år, kom de stadig med et æble til hinanden eller et stykke chokolade eller en hasselnød og sagde, med en blid stemme der udtrykte den dybeste kærlighed: „Åbn munden, lille skat, så putter jeg noget i munden på dig.“ Det siger naturligvis sig selv at de i disse situationer altid åbnede munden meget graciøst. Når der var fødselsdag i huset, var der altid surpriser: et perlestukket tandbørsteetui eller noget andet i samme dur. Og det skete meget tit når de sad i sofaen at den ene, uvist af hvilken grund, lagde piben fra sig og den anden sit håndarbejde, hvis hun da sad med sådan et på det givne tidspunkt, og de trykkede læberne imod hinanden i et kys der var så kælent og tog så lang tid at man sagtens kunne have nået at ryge en lille, hjemmerullet cigaret imens. Kort sagt, de var, som man siger, et lykkeligt par.

Her kunne man indskyde den bemærkning at der er meget andet at gøre på et gods end at kysse og finde på surpriser, og man kunne have fundet mange fejl og mangler i dette hjem. Hvorfor blev maden i køkkenet for eksempel lavet så kedeligt og uorganiseret? Hvorfor manglede der altid både det ene og det andet i spisekammeret? Hvorfor stjal husholdersken med arme og ben? Hvorfor var tjenestefolkene snavsede og fordrukne? Hvorfor sov alle på godset så ukristeligt længe og tilbragte resten af tiden i lediggang? Men disse kommentarer er under bæltestedet og fru Manilova havde fået en god opdragelse. Og en god opdragelse får man som bekendt på en pigeskole. Når man har gået på pigeskole, er der som bekendt tre hovedbestanddele i ens liv: at tale fransk, at skabe et godt familieliv med klaverspil og lykkelige stunder med ægtefællen samt ikke mindst den husmoderlige side, nemlig at hækle portemonnæer og finde på andre surpriser. Det vil sige, der findes naturligvis diverse forbedringer af disse grundprincipper og ændringer af metoderne, ikke mindst nu til dags; det afhænger jo i vidt omfang af pigeskolebestyrerindens evner og forstand. Man finder pigeskoler hvor rækkefølgen hedder først at spille klaver, dernæst at tale fransk og endelig de husmoderlige gøremål. Det hænder imidlertid også at rækkefølgen er først det husmoderlige, det vil sige at hækle surpriser, dernæst at tale fransk og først på tredjepladsen at spille klaver. Der er jo som sagt forskellige pædagogiske metoder. Det forhindrer mig dog ikke i at komme med den yderligere kritik af fru Manilova at … men nej, jeg må indrømme at jeg undser mig for at udtale mig om kvinder, og desuden må det være på tide at vende tilbage til vores hovedpersoner, der nu i flere minutter har stået foran døren ind til salonen og forsøgt at overtale hinanden til at gå først ind.

„Gå nu ind, tænk ikke på mig, jeg har intet imod at gå bag Dem,“ sagde Tjitjikov.

„Nej, nej, Pavel Ivanovitj, nej, De er min gæst,“ sagde Manilov og slog ud med hånden mod døren.

„Gør Dem ingen ulejlighed, gør Dem endelig ingen ulejlighed for min skyld. Gå nu ind,“ sagde Tjitjikov.

„Nej, De må undskylde mig, men jeg ville aldrig gå ind før en så beleven og behagelig gæst.“

„Beleven? Nu smigrer De mig … Gå nu først.“

„Nej, De skal gå først.“

„Hvorfor det?“

„Jamen, fordi det skal De!“ sagde Manilov med sit behagelige smil.

Det endte med at de to venner masede sig sidelæns ind ad døren samtidig.

„Tillad mig at præsentere Dem for min hustru,“ sagde Manilov. „Lille skat! Pavel Ivanovitj!“

Tjitjikov fik øje på en dame, som han ikke havde lagt mærke til før mens han havde haft travlt med at stå i døren og bukke sammen med Manilov. Hun så ganske godt ud og var meget smagfuldt klædt. Hun var iført en silkekyse i en sart farve; hendes lille, slanke hånd med et batistlommetørklæde med broderede kanter hvilede på bordet. Hun rejste sig fra sofaen hvor hun sad; Tjitjikov kyssede med stor fornøjelse hendes hånd. Fru Manilova sagde, med en lidt affekteret stemme, at han glædede dem meget med sit besøg og at der ikke var gået en dag uden at hendes mand havde nævnt ham.

„Ja,“ indskød Manilov, „hun var ligefrem begyndt at spørge mig: ’Kommer din ven ikke snart på besøg?’ ’Jo, snart, lille skat, han kommer snart.’ Og nu beærer De os omsider med et besøg. Det bereder os en så stor nydelse … som en majdag … en hjerternes fødselsdagsfest …“

Da Tjitjikov hørte at hans besøg ligefrem var en hjerternes fødselsdagsfest, blev han en lille smule forlegen og svarede beskedent at han hverken havde noget stort navn eller nogen særlig betydningsfuld rang.

„Jo, De har alt,“ afbrød Manilov ham med det samme behagelige smil, „alt og mere til.“

„Hvad synes De om vores by?“ spurgte fru Manilova. „Har De tilbragt en behagelig tid der?“

„Det er en rigtig dejlig by, en storartet by,“ svarede Tjitjikov, „og jeg har haft det dejligt der: Selskabet er over al forventning.“

„Hvad mener De om vores guvernør?“ spurgte fru Manilova.

„Er han ikke en dejlig og meget beleven mand?“ tilføjede Manilov.

„Jo, fuldkommen rigtigt,“ sagde Tjitjikov, „virkelig en dejlig mand. Og som han har sat sig ind i sin stilling, som han udfylder den! Bare der havde været flere af hans slags.“

„Og ved De, han formår at tale med enhver, er altid lige fintfølende i sin opførsel,“ samtykkede Manilov med et smil og en tilfredsstillelse der ligefrem fik ham til at knibe øjnene sammen, som en kat når man klør den bag ørerne med én finger.

„En uhyre omgængelig og behagelig mand,“ fortsatte Tjitjikov, „og med en så udsøgt smag! Det anede jeg slet ikke. Han broderer de nydeligste mønstre. Han viste mig selv de portemonnæer han har broderet, og de færreste damer kunne have gjort ham kunsten efter.“

„Og viceguvernøren, er han ikke noget af det sødeste?“ sagde Manilov, igen med sammenknebne øjne.

„Jo, en meget, meget elskværdig mand,“ svarede Tjitjikov.

„Men sig mig, hvad synes De så om vores politimester? Er han ikke utrolig behagelig?“

„Jo, meget behagelig, og så klog, forfærdelig belæst! Vi spillede whist hos ham sammen med retsformanden og den offentlige anklager til langt ud på den årle morgen; en meget, meget agtværdig mand.“

„Og hvad synes De om politimesterfruen?“ indskød fru Manilova. „Er hun ikke bare en utrolig elskelig dame?“

„Oh, en af de mest agtværdige damer jeg har mødt,“ svarede Tjitjikov.

På den måde udvekslede de også synspunkter om formanden for adelsforsamlingen, postmesteren og stort set alle byens andre embedsmænd, der alle viste sig at være uhyre agtværdige personer.

„Opholder De Dem altid på landet?“ spurgte Tjitjikov omsider, da han endelig fik lejlighed til at indflette et spørgsmål.

„For det meste,“ svarede Manilov. „Det sker at vi tager til byen, bare for at møde dannede mennesker. Man falder jo lidt af på den, ved De, hvis man altid kun sidder hjemme.“

„Ja, det er rigtigt, helt rigtigt,“ sagde Tjitjikov.

„Det ville selvfølgelig være en anden sag,“ fortsatte Manilov, „hvis man havde gode naboer, personer man kunne tale med om høflighed og god tone og om videnskaberne, så sjælen så at sige, De forstår, kunne få lidt luft under vingerne …“ Her ville han havde tilføjet noget mere i samme dur, men han kunne ikke finde ordene og nøjedes med at slå ud med hånden i luften, hvorefter han fortsatte: „I så fald ville livet på landet, i al dets ensomhed, også have haft sine behagelige sider. Men der bor absolut ingen herude … Og det er kun en gang imellem at man kan komme til at læse Fædrelandets Søn.“

Tjitjikov erklærede sig fuldkommen enig med ham og tilføjede at intet er mere behageligt end at leve i ensomhed ude på landet, nyde naturen og læse en god bog en gang imellem …

„Men, forstår De,“ tilføjede Manilov, „hvis man ikke har en ven man kan dele det med …“

„Åh ja, det har De ret i, det har De fuldkommen ret i!“ afbrød Tjitjikov ham. „Hvad betyder alle verdens skatte i så fald? Venner er vigtigere end rigdom, er der en klog mand der engang har sagt.“

„Og ved De hvad, Pavel Ivanovitj?“ sagde Manilov, hvis ansigtsudtryk ikke længere kun var sødt, men næsten kvalmende, ligesom medicin af den slags en dreven modelæge søder med rund hånd for at glæde sine patienter. „I den slags situationer føler man en, ja, en slags åndelig nydelse … For eksempel som nu hvor tilfældet har skænket mig den lykke, den eksemplariske lykke kunne man næsten sige, at tale med Dem, nyde et behageligt samvær med Dem …“

„Et behageligt samvær? Nu smigrer De mig igen .. Jeg er jo en betydningsløs person, jeg er ingenting,“ svarede Tjitjikov.

„Åh! Pavel Ivanovitj, tillad mig at være åbenhjertig over for Dem: Jeg havde gerne givet halvdelen af min formue for at eje blot en enkelt af Deres dyder! …“

„Nej, tværtimod, jeg ville have betragtet det som den største …“

Det er uvist hvor denne gensidige udveksling af følelsestilkendegivelser ville have ført de to venner hen, hvis der ikke i det samme var kommet en tjener ind og havde meddelt at maden var parat.

„Værsgo at gå til bords,“ sagde Manilov. „Jeg håber De vil tilgive at maden ikke er som i hovedstadens parketbelagte saloner. Hos os er det enkelt, sjtji, traditionel russisk kålsuppe, men serveret med de varmeste følelser. Værsgo.“

De skændtes igen lidt om hvem der skulle gå først ud ad døren, og det endte med at Tjitjikov måtte mase sig sidelæns ind i spisestuen.

Derinde stod allerede to små drenge og ventede, Manilovs sønner, som var i den alder hvor børn får lov at sidde med ved bordet, men endnu sidder på høje stole. Bag dem stod deres huslærer, der bukkede høfligt og smilede. Værtinden satte sig hen til suppeterrinen, gæsten blev anbragt mellem værtsparret, og børnene fik en serviet bundet om halsen af tjeneren.

„Sikke nogle dejlige børn,“ sagde Tjitjikov, efter at han havde siddet og kigget på dem, „hvor gamle er de?“

„Den ældste bliver snart otte år, den yngste er lige fyldt seks,“ svarede fru Manilova.

„Themistoklus!“ sagde Manilov, henvendt til den ældste søn, der kæmpede for at få hagen fri af servietten som tjeneren havde bundet fast om hans undermund.

Tjitjikov hævede brynene da han hørte drengens delvis græske navn, som Manilov uvist af hvilken grund dog udtalte med endelsen -us, men han forsøgte straks at lægge sit ansigt i de rette folder igen.

„Sig mig, Themistoklus, hvilken by er den bedste by i Frankrig?“

Huslæreren stirrede straks koncentreret på Themistoklus, så det så ud som om han havde mest lyst til at mase sig ind i drengens hjerne, men han blev straks roligere og nikkede tilfreds da Themistoklus svarede: „Paris.“

„Og hvilken by er den bedste by her i landet?“ spurgte Manilov ham.

Huslæreren koncentrerede sig igen.

„Petersborg,“ svarede Themistoklus.

„Og hvilken anden by?“

„Moskva,“ svarede Themistoklus.

„Sikken dygtig dreng!“ sagde Tjitjikov. „Det må jeg nok sige,“ fortsatte han og kiggede forbløffet på Manilov, „så ung og så begavet! Jeg må betro Dem at den dreng har store evner.“

„De skulle lige vide hvor klog han er,“ svarede Manilov. „Den mindste, Alkides, er ikke så kvik, men den store, så snart han får øje på noget, en bille eller et kryb, kan man se hvordan hans øjne står på stilke; han er der med det samme og følger den med blikket. Jeg vil spå at han kan gøre karriere inden for diplomatiet. Themistoklus,“ fortsatte han, igen henvendt til sønnen, „kunne du tænke dig at blive ambassadør?“

„Ja, det vil jeg gerne være,“ svarede Themistoklus med munden fuld af brød mens han virrede med hovedet fra side til side.

I det samme tørrede tjeneren, der stod bag den fremtidige diplomat, ham om næsen, og det var i sidste øjeblik, idet en stor dråbe af en helt forkert slags ellers ville være dryppet ned i suppen. Der udspandt sig nu en samtale rundt om bordet om glæderne ved et roligt liv, kun afbrudt af værtindens bemærkninger om byens teater og dets skuespillere. Huslæreren betragtede de talende koncentreret og hver gang han kunne se at de skulle lige til at le, åbnede han munden og lo hjerteligt. Det var tydeligt at han var et taknemligt menneske der gerne ville betale sin arbejdsgiver tilbage for den gode behandling han fik. En enkelt gang antog hans ansigt dog et strengt udtryk og han slog i bordet, med blikket rettet mod børnene der sad over for ham. Og det var i øvrigt meget apropos, for Themistoklus var ved at bide Alkides i øret og Alkides havde knebet øjnene sammen og åbnet munden for at stikke i et hjerteskærende skrig, men da han blev klar over at det kunne koste ham desserten, lukkede han munden og gnavede videre på et fåreben, der hurtigt fik begge hans kinder til at glinse af fedt. Værtinden henvendte sig hele tiden til Tjitjikov og sagde: „De spiser jo ingenting. Tag endelig noget mere.“ Hvortil Tjitjikov hver gang svarede: „Tusind tak, jeg er mæt, og en behagelig samtale er endnu mere nærende end nogen middagsret.“

Man rejste sig fra bordet. Manilov var meget tilfreds og stod allerede med hånden på sin gæsts ryg for at gå med ham ind i salonen igen, da gæsten pludselig, med et betydningsfuldt udtryk i ansigtet, meddelte at han havde et vigtigt spørgsmål at drøfte med ham.

„Tillad mig i så fald at invitere Dem med ind i mit arbejdsværelse,“ sagde Manilov og tog ham med ind i et mindre værelse, hvor vinduerne vendte ud mod den blålige skov. „Det er min lille, private hule,“ sagde Manilov.

„Et dejligt værelse,“ sagde Tjitjikov og så sig om.

Der var ganske rigtigt flere behagelige ting at sige om værelset: Væggene var malet i en mat blå farve, og der stod fire stole, en lænestol og et bord. På bordet lå den bog med et bogmærke i som vi tidligere har omtalt og enkelte stykker papir, men først og fremmest var det der at tobakken lå. Der var flere forskellige slags tobak: I tobakspakker og i dåser, og noget af tobakken var smuldret og lå simpelt hen i en bunke direkte på bordet. I vindueskarmene lå der aske som var banket ud af piben, omhyggeligt ordnet i nogle vældig pæne, lige rækker. Det var tydeligt at der var tale om et værelse hvor godsejeren tilbragte meget af sin tid.

„Tillad mig at bede Dem tage plads i lænestolen,“ sagde Manilov. „Der kan De gøre Dem det mere bekvemt.“

„Nej, jeg sætter mig med forlov bare på en stol.“

„Nej, nej, det kan jeg ikke tillade,“ sagde Manilov med et smil. „Denne lænestol er netop beregnet på mine gæster, så hvad enten De vil eller ej, må De sætte Dem i den.“

Tjitjikov satte sig.

„Tillad mig at stoppe en pibe til Dem.“

„Nej tak, jeg ryger ikke,“ svarede Tjitjikov elskværdigt og med et udtryk af åbenlys beklagelse.

„Hvorfor ikke?“ spurgte Manilov lige så elskværdigt og med det samme udtryk af beklagelse.

„Jeg er bange for at jeg aldrig er kommet i vane med at ryge; og det siges at man bliver tør i munden af at ryge pibe.“

„Tillad mig at sige at det efter min mening er en fordom. Jeg mener endda at det er meget sundere at ryge pibe end at bruge snus. I mit regiment havde vi en premierløjtnant, et prægtigt og meget kultiveret menneske, der aldrig tog piben ud af munden, hverken når han spiste og ikke engang, med forlov, på endnu mere private steder. Han er over fyrre år nu, men har aldrig haft et bedre helbred.“

Tjitjikov indrømmede at dette meget vel kunne være rigtigt, men der er mange forunderlige ting i naturen som end ikke de største hjerner kan forklare.

„Men tillad mig at spørge Dem om en sidste ting …,“ fortsatte han med en stemme der lød mærkelig eller i hvert fald lidt mærkelig, idet han af uforståelige grunde samtidig så sig over skulderen. Manilov så sig også, af lige så uforståelige grunde, over skulderen. „Hvor længe siden er det at De sidst afleverede en liste over godsets sjæle til skattevæsenet?“

„Det er længe siden; jeg kan sandt at sige ikke huske hvornår det var.“

„Så er der vel mange der er døde i mellemtiden?“

„Det tør jeg ikke sige; det går jeg ud fra at jeg må spørge min forvalter om. Hej du! Hent forvalteren, han skulle være her et eller andet sted i dag.“

Godsforvalteren kom. Han var en mand på knap fyrre år, glatbarberet, iført en skødefrakke, og det var tydeligt at se at han levede et meget stilfærdigt liv, for hans ansigt havde denne særlige oppustethed, og også den gulblege hud og de små øjne afslørede at han havde et indgående kendskab til dyner og senge. Man kunne straks se at han havde reddet sig en fed tjans, sådan som det ofte er tilfældet med godsforvaltere: Han havde oprindelig blot været en opvakt dreng i godsejerens tjeneste, men var så blevet gift med en Agasjka-fadeburspige, godsejerindens særlige yndling, havde også selv fået nøgler og var efterhånden blevet forfremmet til forvalter. Og efter at han var blevet forvalter, gjorde han naturligvis det samme som alle godsforvaltere gør: Hen plejede omgang med de rigeste bønder og øgede arbejdsbyrden for de fattigste, sov til hen ved klokken ni om formiddagen, satte sig til at vente på at samovaren skulle komme i kog og drak sin morgente i ro og mag.

„Hør, min gode mand! Hvor mange bønder er døde efter at vi sidst afleverede en revisionsliste til skattevæsenet?“

„Ja, hvor mange kan det være! Der er mange der er døde siden,“ svarede forvalteren og kom i det samme til at hikke, med hånden op foran munden som et kakkelovnsspjæld.

„Ja, det var også det jeg mente,“ nikkede Manilov, „det er nemlig rigtigt, der er mange der er døde!“ Han vendte sig om mod Tjitjikov og gentog: „Det er mange der er døde, rigtig mange.“

„Hvor mange, hvis De skulle sætte tal på?“ spurgte Tjitjikov.

„Ja, hvor mange, hvis vi skulle sætte tal på?“ gentog Manilov spørgsmålet.

„Ja, hvem ved hvor mange? Det er ikke til at sige hvor mange. Der er ingen der har tal på dem.“

„Nej, netop,“ sagde Manilov og vendte sig igen om mod Tjitjikov, „jeg mener også at det må være mange, men vi kan ikke sige noget om hvor mange der er døde.“

„Kunne du ikke foretage en optælling af dem,“ sagde Tjitjikov til godsforvalteren, „og udarbejde en liste over hvor mange der er døde, med navns nævnelse?“

„Ja, endelig med navns nævnelse,“ gentog Manilov.

Forvalteren sagde: „Javel!“ – og gik.

„Til hvilket formål skal De bruge sådan en liste?“ spurgte Manilov da forvalteren var gået.

Det var et spørgsmål gæsten tydeligvis havde problemer med at besvare. Hans ansigt antog et anspændt udtryk, hvad der fik ham til at rødme – det anspændte udtryk fortalte et eller andet som han ikke kunne udtrykke med ord. Og ganske rigtigt, de ord Manilov omsider hørte var usædvanlige og meget mærkelige, næppe hørt af noget menneskeligt øre før.

„Til hvilket formål, spørger De? Formålet er det at jeg gerne vil købe nogle bønder..,“ sagde Tjitjikov, men gik i stå inden han havde talt ud.

„Tillad mig at spørge hvilken slags bønder De ønsker at købe,“ sagde Manilov, „med jord eller blot til udflytning, altså uden jord?“

„Nej, sådan set ikke levende bønder,“ sagde Tjitjikov, „jeg vil købe de døde …“

„Hvabehar? Ja, undskyld … jeg er lidt tunghør på det ene øre, det forekom mig at De sagde noget meget mærkeligt?“

„Jeg vil gerne købe de døde, de af dem der stadig står anført på listerne som levende,“ sagde Tjitjikov.

Manilov tabte piben på gulvet og blev siddende med åben mund i flere minutter. De to venner, der kort forinden havde diskuteret det venskabelige samværs fordele, sad ubevægelige, med øjnene rettet stift imod den anden, ligesom de portrætter man før i tiden hængte op på hver sin side af et spejl. Til sidst bukkede Manilov sig ned for at samle sin pibe op og kiggede nedefra op på Tjitjikovs ansigt for at se om der ikke var en antydning af et ironisk smil om hans læber, om det kunne være noget han havde sagt for sjov; men det var der intet der tydede på; Tjitjikovs ansigt var tværtimod endnu mere alvorligt end ellers. Bagefter overvejede han om gæsten kunne tænkes pludselig at være gået fra forstanden og kiggede ængsteligt og opmærksomt på ham; men Tjitjikovs øjne var klare, uden den vilde, urolige ild man ser i sindssyge menneskers øjne; alt var ordentligt og respektabelt. Manilov tænkte så det knagede på hvordan han skulle reagere og hvad han skulle sige, men han kunne ikke finde på andet end at puste røgen ud af munden i en tynd stribe.

„Jeg vil kort sagt gerne vide om De kan overtales til at overlade eller sælge mig dem der i virkeligheden ikke længere er levende, men er det ifølge de officielle registre?“

Manilov var imidlertid stadig så forvirret og forfjamsket at han blev ved med at stirre på ham uden at svare.

„De ser ud som om De har betænkeligheder …?“ bemærkede Tjitjikov.

„Jeg? … Nej, det er ikke det,“ sagde Manilov, „men jeg forstår bare ikke … ja, undskyld, jeg har naturligvis ikke fået en så fremragende opdragelse som det så at sige fremgår af Deres mindste bevægelse at De har; jeg kan ikke kunsten at udtrykke mig … Måske er der … måske ligger der et eller andet skjult bag Deres ord … Måske var det noget De sagde fordi De godt kunne lide ordenes klang?“

„Nej, nej,“ sagde Tjitjikov, „jeg mener det absolut konkret, altså de sjæle der er døde.“

Nu kørte det helt rundt for Manilov. Han følte at han måtte gøre et eller andet, stille uddybende spørgsmål, men han anede ikke hvad pokker han skulle spørge om. Han endte med endnu en gang at puste røg ud, denne gang ikke gennem munden, men gennem næsen.

„Nå ja, eftersom der ikke ser ud til at være noget til hinder for det, kan vi så ikke gå over til at skrive en købekontrakt på de livegne?“ sagde Tjitjikov.

„Hvabehar, en købekontrakt på døde sjæle?“

„Nej, nej!“ sagde Tjitjikov. „Vi skriver at de er levende, sådan som det også fremgår af Deres indberetninger til skattevæsenet. Jeg er vant til altid at holde mig inden for lovens rammer, trods alle de ubehageligheder det skaffede mig på halsen i mit embede, ja, undskyld, men: Pligten er hellig for mig, og loven – jeg tier og adlyder ansigt til ansigt med loven.“

Denne sidste udtalelse kunne Manilov godt lide, men han havde stadig ikke rigtig forstået hvad de snakkede om, og i stedet for at svare bakkede han endnu hårdere på piben, så den til sidst begyndte at fløjte som en fagot. Det var som om han forsøgte at få den til at fremkomme med sin mening om det fremsatte forslag, men piben hvæsede bare, og ikke andet.

„Eller De nærer måske betænkeligheder?“

„Åh nej, jeg beder Dem, slet ikke. Jeg sigtede ikke til at jeg skulle have, nå ja, kritiske forbehold over for Dem. Men tillad mig at spørge om dette forehavende, eller rettere sagt denne overdragelse – om den virkelig ikke er i strid med den civilretslige lovgivning og diverse foreliggende cirkulærer?“

Manilov, der havde drejet hovedet, så på dette sted betydningsfuldt på Tjitjikov og afslørede med hele sit ansigtsudtryk og de sammenpressede læber en sådan dybsindighed at det næppe ville være muligt ellers at se et sådant udtryk på et menneskes ansigt, måske lige bortset fra en kabinetsministers og det kun i forbindelse med overvejelser der virkelig volder hovedbrud.

Tjitjikov svarede imidlertid rent ud at et sådant forehavende, eller en sådan overdragelse, ingenlunde var i strid med den civilretslige lovgivning og diverse foreliggende cirkulærer i Rusland og tilføjede i samme åndedrag at det jo også ville være til fordel for staten, idet den på den måde modtog sine lovpligtige afgifter.

„De mener altså at …?“

„Ja, jeg mener at det ville være en god ting for alle parter.“

„I så fald er det en anden sag. Det har jeg intet at indvende imod,“ sagde Manilov, straks roligere.

„Så mangler vi blot at aftale en pris.“

„En pris? Hvad mener De?“ sagde Manilov og stirrede på ham igen. „De tror vel ikke at jeg vil tage imod penge for sjæle der så at sige er ophørt med at eksistere? Eftersom De åbenbart er blevet grebet af denne, nå ja, fantasifulde idé, vil jeg på min side overlade dem til Dem gratis og selv påtage mig udgifterne i forbindelse med udfærdigelsen af en købekontrakt.“

Det ville være en stor fejl af disse begivenheders historiograf såfremt han undlod at fortælle hvilken glæde gæsten gennemstrømmedes af da Manilov udtalte disse ord. Han, der ellers var en sat og værdig mand, gjorde ligefrem et gedebukkespring hvad der, som det vil være læseren bekendt, kun sker som et udtryk for den allerstørste glæde. Han vendte sig om i lænestolen med en sådan fart at det uldstof hynden var beklædt med ligefrem revnede; selv Manilov kiggede forundret på ham. Helt overvældet udtrykte han sin taknemlighed i et ordvalg der fik Manilov til at rødme og gjorde ham forlegen, han rystede på hovedet og sagde til sidst at det da var en bagatel og at det var en fornøjelse for ham på denne måde at give udtryk for sit hjertes sympati, for sjælens magnetisme, og døde sjæle var jo i og for sig bare noget juks.

„Åh nej, de er bestemt ikke noget juks,“ sagde Tjitjikov og trykkede hans hånd. Og på dette sted udstødte han et meget dybt suk. Det kunne se ud som om han var tilbøjelig til følelsesudgydelser, for det var bestemt ikke uden følelse og udtryksfuldhed at han udtalte følgende ord: „Hvis De havde anet hvor stor en tjeneste De har gjort mig, et betydningsløst menneske uden familie eller slægt! Ak, hvad har jeg ikke måttet lide? Som en ensom båd på havets vilde vover … Hvilke forfølgelser og hvilken chikane har jeg ikke været udsat for, hvor tit har jeg ikke måttet bide stoltheden i mig, og hvorfor? Fordi jeg insisterede på at holde fast ved sandheden og have ren samvittighed og fordi jeg altid har rakt enker og ulykkelige forældreløse en hjælpende hånd!“ Her måtte han tørre en tåre af øjenkrogen med sit lommetørklæde.

Manilov var også rørt til tårer. De to venner trykkede længe hinandens hænder og så hinanden ind i øjnene, hvor tårerne glimtede. Manilov ville slet ikke give slip på vores hovedpersons hånd og blev ved med at trykke den så varmt at Tjitjikov opgav at få den fri. Da han til sidst havde haft held til at vriste hånden en lille smule fri, sagde han at det ville være godt hvis de kunne få orden på købekontrakten hurtigt, og det ville også være det bedste at han selv kom ind til byen med den. Derefter tog han sin kasket og begyndte at sige farvel.

„Hvad? Tager De af sted allerede?“ spurgte Manilov, næsten forfærdet.

I det samme trådte fru Manilova ind i arbejdsværelset.

„Søde Lisa,“ sagde Manilov med et bedrøvet ansigtsudtryk, „Pavel Ivanovitj forlader os!“

„Pavel Ivanovitj er velsagtens blevet træt af os?“ svarede fru Manilova.

„Frue! Her,“ sagde Tjitjikov, „her, herinde“ – han lagde hånden på sit hjerte – „her vil jeg gemme minderne om de dejlige stunder jeg har tilbragt i Deres selskab! Og tro mig, intet ville berede mig større lykke end at bo, om ikke i det samme hus som De, så som Deres nærmeste nabo.“

„Åh ja, ved De hvad, Pavel Ivanovitj?“ sagde Manilov der straks syntes godt om ideen. „Det ville faktisk være dejligt, at bo under samme tag og sidde i skyggen under et elletræ og filosofere over snart det ene og snart det andet, fordybe sig i tingene!“

„Oh! Det ville være et paradisisk liv!“ sagde Tjitjikov med et suk. „Farvel, kære frue!“ fortsatte han og kyssede fru Manilovas hånd. „Farvel, min ven! Glem nu ikke min bøn!“

„Det kan De være ganske rolig for,“ sagde Manilov. „Vi ses igen senest om to dage.“

De gik tilbage til spisestuen.

„Farvel, søde små!“ sagde Tjitjikov til Alkides og Themistoklus der sad og legede med en træhusar, som allerede havde fået benene og næsen brækket af. „Farvel, drenge. I må undskylde at jeg ikke havde noget med til jer, for jeg må indrømme at jeg ikke vidste I var til, men nu da jeg ved det lover jeg at tage en gave med til jer næste gang. En sabel til dig; vil du have en sabel?“

„Ja, det vil jeg gerne have,“ svarede Themistoklus.

„Og en tromme til dig; en tromme, ikke?“ fortsatte han og bøjede sig over Alkides.

„En dromme,“ hviskede Alkides med bøjet hoved.

„Godt, så tager jeg en tromme med til dig. En rigtig dejlig tromme, sådan en der kan sige: bumbummelum bumbummelum bumbum … Farvel, min dreng! Farvel!“ Han kyssede drengen på issen og vendte sig leende om mod Manilov og hans kone, sådan som man normalt gør for at lade forældre forstå hvor fordringsløse deres kære poders ønsker er.

„Nej, bliv, Pavel Ivanovitj!“ sagde Manilov da de alle tre var kommet ud på trappen. „Se de uvejrsskyer.“

„De par småskyer har ikke noget at sige,“ svarede Tjitjikov.

„Kender De vejen til Sobakevitj?“

„Nej, jeg skulle netop til at spørge Dem om vej.“

„Nu skal jeg forklare Deres kusk hvad vej han skal køre.“ Manilov forklarede, stadig lige elskværdigt, kusken hvad vej han skulle køre og kom et par gange endda til at sige „De“ til ham.

Da kusken havde fået at vide at han skulle køre forbi de første to sideveje og dreje af når han kom til den tredje, sagde han: „Så kører vi, Deres Nåde,“ og Tjitjikov kørte. Værtsfolkene blev længe stående på trappen, på tåspidserne, og vinkede med hænderne og deres lommetørklæder.

Manilov stod ude på trappen i lang tid og fulgte den bortkørende kalechevogn, ja, selv efter at den var forsvundet ud af syne, blev han stående derude og bakkede på sin pibe. Til sidst gik han ind, satte sig i en stol og gav sig til at tænke, hjertensglad for at han havde kunnet gøre sin gæst denne tjeneste. Bagefter kom han uforvarende til at tænke på andre ting og endte med guderne måtte vide hvad. Han tænkte på hvor godt det var at have en ven og hvor dejligt det ville være at bo sammen med sin ven på bredden af en flod, begynde at bygge en kæmpe bro over denne flod og bagefter opføre et kæmpe hus med et udkigstårn der var så højt at man kunne se hele vejen til Moskva og at sidde deroppe i den friske luft om aftenen og drikke te og diskutere de mest vidunderlige emner. Bagefter forestillede han sig hvordan Tjitjikov og han ville tage af sted til et selskab, i en flot karet, nyde det gode samvær, og tsaren selv, der havde hørt om deres mageløse venskab, ville udnævne dem til generaler og bagefter til guderne måtte vide hvad, ja, for han vidste det ikke selv. Hans dagdrømmerier blev pludselig afbrudt af at han kom i tanke om Tjitjikovs mærkelige ønske. Det var ikke noget han havde tænkt nærmere over og hvordan han end vendte og drejede det, kunne han ikke få købet af de døde sjæle til at give mening, og han blev siddende i lang tid og røg på sin pibe, helt til aftensmaden.

3. kapitel

Tjitjikov sad i godt humør i sin kalechevogn, der allerede længe havde trillet ud ad landevejen. Det turde være fremgået af det foregående kapitel hvordan hans smag og tilbøjeligheder var, og det kan derfor næppe undre at han hurtigt, med både sjæl og krop, hengav sig til den vigtigste af disse fantasier og muligheder. Det har tydeligvis været meget behageligt at tænke på, for hvert øjeblik spillede et lille, tilfreds smil om hans læber.

Optaget som han var af sine planer, lagde han ikke mærke til hvordan hans kusk, der bestemt ikke havde været utilfreds med godsejer Manilovs tjenestefolks beværtning af ham, sad og kom med kommentarer til den sortbrune forhest, der var spændt for i højre side. Denne forhest var et snu spektakel der kun lod som om den trak, mens den i virkeligheden overlod alt arbejdet til skimmelen, der gik som stanghest, og til den brune i venstre side, der lød navnet Assessoren fordi den i sin tid var blevet erhvervet fra en retsassessor, og de to sled så hårdt i det at man tydeligt kunne se i deres øjne hvilken glæde arbejdet beredte dem. „Lad du bare som om, dit gale spektakel, du skal få at se at jeg er endnu mere snu!“ sagde Selifan og svirpede dovenlarsen over krydset med pisken. „Pas dit arbejde, din tyske bukseskrædder! Se på skimmelen, den er en brav hest der gør sin pligt og den giver jeg gerne frie tøjler fordi den er så hæderlig, og Assessoren derovre er også en god hest … Nå, så du vipper med ørerne! Kan du ikke gøre som der bliver sagt, dit bæst! Du ved vel at jeg aldrig ville lære dig noget forkert. Din klumpfod, se nu hvor du går!“ Han gav den igen et rap over krydset med pisken mens han mumlede: „Din barbar! Din forbandede Bonaparte!“ Bagefter råbte han til dem: „Hyp, mine små herskaber!“ – og gav dem alle tre et svirp med pisken, ikke som en afstraffelse, men for at vise dem at han var tilfreds med dem. Efter denne adspredelse henvendte han sig igen til den sortbrune: „Du tror at du kan gå og gemme dig. Nej du, lev du hellere et hæderligt liv, så folk viser dig respekt. Nu ham godsejeren vi var på besøg hos, han har gode folk i sit brød. Jeg nyder at tale med folk, hvis det er gode mennesker; med gode mennesker kan man altid finde på noget at tale om og hvad enten man drikker en kop te eller får sig en bid at spise er det en fornøjelse sammen med gode folk. Et godt menneske møder respekt hos alle. Nu vores herre, for eksempel, ham respekterer alle fordi han, hører du efter, udførte sin pligt som embedsmand og steg i graderne til han blev kalecheråd …“

Disse overvejelser førte efterhånden Selifan ud i de vildeste abstraktioner. Hvis kollegieråd Tjitjikov havde lyttet efter, ville han have hørt mange detaljer om sig selv; men han sad så fordybet i sine tanker at et voldsomt tordenskrald var det eneste der kunne vække ham og få ham til at se sig omkring; skyerne havde lagt sig tæt på himlen og de første regndråber landede i postvejens støv. Derpå fulgte endnu et tordenskrald, endnu højere og endnu tættere på end det første, og det begyndte at øse ned. Først piskede regnen mod vognen på skrå fra den ene side, bagefter fra den anden side, inden dens stråler til sidst stod direkte ned oppefra, så den trommede mod vognens tag; regndråberne sprang og begyndte at ramme Tjitjikov i ansigtet. Det fik ham til at trække sig ind bag læderrullegardinet med de to runde ruder, der havde til formål at gøre det muligt for passageren i vognen at beundre landskaberne langs vejen, og han gav Selifan besked på at køre hurtigere. Selifan, der var blevet afbrudt midt i sin talestrøm, forstod straks at det ikke nyttede at smøle, fandt en gammel grå tøjlas frem under kuskesædet på bukken, trak den over frakkeærmerne, greb tømmen igen og hyppede på sin trojka, der stort set var holdt op med at flytte benene, i og med at han næsten havde snakket dem i søvn med sine formaninger. Uheldigvis kunne Selifan ikke huske om han var kommet forbi to eller tre vejsving. Da han tænkte sig om og forsøgte at komme i tanke om vejen, slog det ham at han havde passeret mange sideveje, men var kørt forbi dem alle. Da en russer i afgørende øjeblikke imidlertid altid finder på noget at gøre, uden nødvendigvis at tænke sig om to gange, drejede han til højre ad den næste sidevej, råbte: „Hej ho, højstærede!“ – og satte trespandet i galop, uden nogen anelse om hvor den valgte vej ville føre dem hen.

Det så ud til at det ville blive ved med at regne i lang tid. Vejens støv var hurtigt blevet æltet sammen til mudder, og det blev sværere og sværere for hestene at trække vognen for hvert minut. Tjitjikov begyndte at blive urolig da han stadig ikke kunne få øje på Sobakevitjs landsby. Efter hans beregninger burde de for længst være fremme. Han så sig om til siderne, men mørket var nu så tæt at man ingenting kunne se.

„Selifan!“ råbte han omsider efter at have stukket hovedet ud af vognen.

„Hvad, herre?“ svarede Selifan.

„Prøv om du ikke snart kan se landsbyen!“

„Nej, jeg kan ikke se noget nogen steder, herre!“ Hvorefter Selifan slog et slag i luften med pisken og istemte en sang, der sådan set ikke var nogen sang, men et eller andet meget langtrukkent som blev ved og ved. Det indeholdt alt: Alle de opmuntrende tilråb man i hele det store Rusland, fra den ene ende af riget til den anden, glæder hestene med; alle slags epiteter uden smålig vragen, blot det første det bedste der faldt ham ind. Det gik faktisk så vidt at han til sidst begyndte at tiltale hestene „d’herrer sekretærer“.

I mellemtiden havde Tjitjikov ikke kunnet undgå at mærke at vognen gyngede faretruende til alle sider og udsatte ham for kraftige stød; det fik ham til at gætte på at de ikke længere kørte på vejen, men efter alt at dømme var havnet i en pløjemark. Selifan syntes også selv at have bemærket det, men nævnte det ikke med et ord.

„Hvad er det for en vej du kører, din slyngel?“ spurgte Tjitjikov.

„Men hvad skal jeg gøre i det vejr, herre; jeg kan knap nok se pisken foran mig i mørket!“ Samtidig med at Selifan sagde dette, begyndte vognen at hælde så meget at Tjitjikov nu måtte hage sig fast med begge hænder. Det gik op for ham at Selifan ikke var helt ædru.

„Stands, stands, vi vælter!“ råbte han til ham.

„Nej, herre; det er endnu ikke sket at jeg er væltet med en vogn,“ sagde Selifan. „Det er ikke godt at vælte, det ved jeg; og jeg er aldrig væltet.“ Hvorefter vognen begyndte at hælde endnu mere, og den hældede mere og mere indtil den til sidst lagde sig ned på siden. Tjitjikov faldt ud og landede på alle fire i mudderet. Selifan fik straks hestene til at stå, det vil sige de var allerede standset af sig selv for de var helt udasede og havde ikke kræfter til at trække vognen længere. Kusken var fuldkommen forbløffet over denne uforudsete situation. Han kravlede ned fra bukken og stillede sig foran vognen med hænderne i siderne, mens hans herre rodede rundt i mudderet og prøvede at komme op. Efter at Selifan havde stået lidt og grublet, sagde han: „Den væltede sågu alligevel!“

„Du er jo fuld som en allike!“ sagde Tjitjikov.

„Nej, herre, skulle jeg være fuld? Det er ikke godt at drikke sig fuld, det ved jeg. Jeg talte lidt med en ven, for det er altid godt at tale med et godt menneske, det er der ikke noget dårligt i; og vi fik os en bid brød eller to. Der er ikke noget galt i at få sig en bid, det er altid godt at dele en bid brød med et godt menneske.“

„Har du glemt hvad jeg sagde til dig sidst du drak dig fuld?“ spurgte Tjitjikov.

„Nej, Deres Nåde, det har jeg ikke glemt. Hvordan skulle jeg glemme det? Jeg er en mand der passer mit arbejde. Jeg ved at det ikke er godt at drikke sig fuld. Jeg snakkede bare lidt med et godt menneske fordi …“

„Jeg giver dig sådan en gang pisk at det forhåbentlig kan lære dig hvordan du snakker med gode mennesker!“

„Som Deres Nåde måtte finde bedst,“ svarede Selifan der gerne var parat til at erklære sig enig i hvad som helst, „skal det være pisk, så lad det være pisk; det har jeg ingenting at indvende imod. Hvorfor ikke give mig pisk når der er grund til det; det er jo Deres Nådes afgørelse. Og bønder skal have pisk når de skejer ud; det er den eneste måde at sørge for at der er orden i tingene. Ja, når der er en grund til det, så giv dem pisk; hvorfor ikke give dem pisk?“

Disse betragtninger kunne hans herre naturligvis ikke finde noget at svare på. Men i mellemtiden syntes skæbnen selv at have forbarmet sig over dem. En hund begyndte at gø i nærheden. Tjitjikov gav glad Selifan besked på at køre videre. En russisk kusk har måske ikke altid øjnene med sig, men han har intuition; derfor sker det undertiden at han giver fanden i det hele og bare kører den vej næsen peger, men alligevel kommer han stort set altid frem. Selifan, der ikke kunne se en hånd for sig, fik hestene til at gå lige frem efter lyden og standsede først da vognstangen knaldede imod et plankeværk, så han simpelt hen ikke kunne komme længere. Tjitjikov kunne gennem det tætte tæppe af øsende regn skimte noget der lignede et tag. Han gav Selifan besked på at finde en port, hvad der utvivlsomt ville have taget ham lang tid, hvis det ikke havde været fordi man i Rusland i stedet for portnere har bidske vagthunde, og de lavede en så infernalsk larm at man måtte holde sig for ørerne. Der blev tændt lys i et af vinduerne og lyset lagde sig i en tåget stribe hen til plankeværket hvor det afslørede en port med en dør i. Selifan bankede på, og et øjeblik efter blev den lille dør åbnet, en skikkelse i en lang kuskefrakke stak hovedet ud, og en hæs kvindestemme spurgte:

„Hvem er det der banker på? Hvad sker der?“

„Vi er vejfarende, lillemor, luk os ind og lad os overnatte,“ sagde Tjitjikov.

„Uha, du er godt nok hurtig af dig,“ sagde den gamle kvinde. „Hvad er det for en tid at komme på! Det her er faktisk ikke nogen landevejskro. Der bor en godsejerinde her.“

„Vi er faret vild. Og vi kan jo ikke overnatte på steppen på denne tid.“

„Nej, det er en mørk tid, ikke nogen god tid,“ indskød Selifan.

„Hold din mund, dit fjols,“ sagde Tjitjikov.

„Og hvem er De?“ spurgte den gamle.

„En adelsmand.“

Det så ud som om ordet „adelsmand“ fik kvinden på andre tanker.

„Vent, så melder jeg det til fruen,“ sagde hun og kom to minutter senere tilbage med en lygte i hånden.

Porten blev lukket op. Et lys blev tændt i endnu et vindue. Vognen kørte ind på gårdspladsen og standsede foran et lille hus, som det var vanskeligt at skelne i mørket. Kun den ene halvdel af huset var oplyst af lysene i vinduerne; de oplyste også en vandpyt foran huset, som de gule ruder spejlede sig i. Regnen trommede højlydt mod trætaget og løb i en rislende strøm ned i en tønde der var stillet ind under tagskægget. I mellemtiden var hundene fortsat med at gø, alle i hver sin toneart: Én stak snuden lige i vejret og hylede så ihærdigt og langtrukkent at man skulle tro den fik en fyrstelig gage for det; en anden udstødte korte, staccatoagtige bjæf, som en kirketjener; midt imellem dem klirrede som en postklokke en ikke specielt harmonisk diskant, rimeligvis fra en ung hvalp; og den, der holdt tonen, var en dyb bas, måske en stor, gammel hanhund med en solid hundenatur, for bassen havde den samme knirkende undertone som en gammel kirkesanger, når koncerten er på sit højeste: Tenorerne har rejst sig op på tåspidserne i et forsøg på at nå de høje toner og alle hæver sig opad med tilbagekastede hoveder, men bassen, med den stubbede hage sunket helt ned bag slipset, står stadig foroverbøjet, helt ned til gulvet, som om det var derfra han henter sine toner der får ruderne til at klirre faretruende. Alene ud fra størrelsen af hundenes glammende kor kunne man gætte sig til at godset måtte være beliggende i en forholdsvis stor landsby; vores våde, forfrosne hovedperson kunne imidlertid ikke tænke på andet end en god, varm seng at sove i.

Vognen havde endnu ikke nået at standse helt før han allerede var på vej op ad trappen, så hurtigt at han snublede og nær var faldet. En kvinde var kommet ud på trappen. Hun var yngre end den første, men lignede hende til forveksling. Hun førte ham ind i stuen. Tjitjikov kastede et hurtigt blik på den:Væggene var beklædt med gammeldags, stribet tapet; der hang nogle malerier med fugle på; mellem vinduerne hang der små, gammeldags spejle i mørknede rammer, formet som snoede blade; på hvert eneste spejl var der stukket enten et brev eller et spil kort ind bag rammen eller der hang en gammel strikkestrømpe; op ad væggen stod et stueur med malede blomster på urskiven … Mere nåede han ikke at opfatte. Han følte det som om hans øjne klistrede sammen, som om en eller anden havde smurt honning på hans øjenlåg.

Et øjeblik efter kom fruen i huset ind, en kvinde oppe i årene, iført en slags natkyse, som hun havde taget på i al hast, med en flonelsklud bundet om halsen, en af den slags små godsejerinder der altid jamrer over driftsunderskud og den dårlige høst og sidder med hovedet lidt på skrå, samtidig med at de har slet ikke så få penge gemt af vejen i små, kulørte poser i kommodeskufferne. I én pose har de alle rubelmønterne, i en anden halvtredskopekerne og i en tredje femogtyvekopekerne, selv om det kunne se ud som om der ikke er andet i kommoderne end sengelinned, nattøj, garnnøgler og måske en opsprættet kåbe som det er hensigten at sy om til en hverdagskjole når der en dag bliver brændt hul i den gamle under søndagsbagningen af fladbrød og alle de frygtelig mange forskellige slags småkager, eller når den bliver slidt op af sig selv. Men eftersom den gamle kone er meget påpasselig, bliver der ikke brændt hul i kjolen og den bliver heller ikke slidt op af sig selv og kåben får derfor lov at blive liggende i opsprættet tilstand, indtil den „efter afdødes sidste vilje“ en dag går i arv til en grandnieces søsterdatter sammen med alt muligt andet gammelt ragelse.

Tjitjikov undskyldte mange gange at han sådan forstyrrede med sit uventede besøg.

„Det gør ingenting, ikke spor,“ svarede hans værtinde. „Men sikke et vejr at være ude i! Mulm og mørke, magen til uvejr … Du kunne velsagtens godt have brug for en bid mad efter køreturen, men det er sent, og vi kan ikke lave mad nu.“

Værtindens ord blev afbrudt af en uhyggelig hvislen, der fik hendes gæst til at hoppe af forskrækkelse; det lød som om stuen var ved at forvandles til en ormegård, men da Tjitjikov kiggede efter, kunne han berolige sig med at det ikke var slanger, men bare det gamle ur der gjorde klar til at slå. Den hvislende lyd blev afløst af en hvæsen, hvorefter det gamle ur samlede alle sine kræfter og slog to timeslag, så det lød ligesom når man dunker en pind op og ned i en ituslået lerkrukke; bagefter begyndte pendulet igen at svinge frem og tilbage, fra venstre mod højre.

Tjitjikov takkede sin værtinde og sagde at han ikke var sulten og at hun endelig ikke skulle gøre sig nogen ulejlighed; en seng at sove i var det eneste han havde brug for, men han ville dog også godt vide hvor han var kommet hen og om der var langt til godsejer Sobakevitj, hvortil den gamle svarede at hun aldrig havde hørt navnet før og ikke kendte noget til nogen godsejer af det navn.

„Men De kender vel i det mindste Manilov?“ spurgte Tjitjikov.

„Hvad er det for en Manilov?“

„En godsejer, lillemor.“

„Nej, det har jeg ikke hørt før; jeg kender ikke noget til nogen godsejer af det navn.“

„Hvilke godsejere kender De da?“

„Bobrov, Svinin, Kanapatjev, Kharpakin, Trepakin, Plesjakov.“

„Er det rige folk?“

„Nej, min herre, ikke just rige. Nogle af dem ejer tyve sjæle, andre tredive, men over hundrede sjæle er der ingen der har.“

Tjitjikov blev klar over at han var kommet meget langt ud på landet.

„Er der langt til byen herfra?“

„Åh, ni-ti mil skal der nok være. Men jeg er ked af at jeg ikke kan byde dig noget at spise! Skal jeg ikke hente en kop te til dig, lillefar?“

„Nej tak, ellers tak. Jeg trænger ikke til andet end at komme i seng.“

„Ja, det er rigtigt, efter sådan en køretur trænger man til at komme til ro. Se, du kan ligge her på denne divan. Fetinja, hent en dyne, et lagen og nogle puder. Sikke et herrens vejr, og som det har tordnet – jeg har haft et lys tændt foran ikonen hele aftenen. Men bevarmigvel, lillefar, som du har svinet dig til, med mudder op ad ryggen og ned langs siderne. Hvor har du dog sølet dig sådan til henne?“

„Jeg må takke min Gud og Skaber for at jeg kun har griset tøjet til og ikke brækket alle mine ribben.“

„Jøsses dog, sikke noget! Skal jeg ikke få en af pigerne til at massere dig på ryggen?“

„Nej tak. Gør Dem ingen ulejlighed. Hvis de blot kunne bede pigen om at tørre og børste mit tøj.“

„Hørte du det, Fetinja?“ sagde værtinden, henvendt til den kvinde der var kommet ud på trappen med et lys; hun havde i mellemtiden nået at hente en fjerdyne og havde banket den så kraftigt med begge hænder at der fløj en hel sky af fjer rundt i stuen. „Tag herrens bukser og kappe, tør dem over ilden ligesom vi altid gjorde med salig herrens tøj, og sørg bagefter for at skrubbe og banke skidtet ordentligt af.“

„Javel, frue!“ svarede Fetinja, mens hun bredte lagenet ud og lagde puderne på plads.

„Nå, men så er din seng parat,“ sagde værtinden. „Godnat, lille du, sov godt. Er der andet jeg kan gøre for dig? Måske er du vant til at blive kløet under fødderne, lillefar, inden du lægger dig til at sove? Min salig mand kunne slet ikke falde i søvn uden.“

Hendes gæst afslog imidlertid tilbudet om at blive kløet under fødderne. Værtinden gik, og han skyndte sig straks at klæde sig af, gav Fetinja alt sit tøj, både det udvendige og det indvendige, og Fetinja bød ham også en god nat og slæbte af sted med alt det snavsede og våde. Da han var blevet alene, betragtede han ikke uden tilfredshed sengetøjet der lå så højt at det nåede næsten helt op til loftet. Fetinja forstod sig sandelig på at slå en dyne op. Da han var kravlet op på en stol og lagde sig på sengen, sank dynen sammen under ham, næsten helt ned til gulvet, og de fjer han havde presset ud af den begyndte at svæve rundt i hele stuen. Han slukkede lyset, trak sirtsestæppet op over sig, rullede sig sammen som en kringle under det og faldt øjeblikkelig i søvn.

Han vågnede først langt op ad formiddagen den næste dag. Solen skinnede ind gennem vinduet og ramte ham lige i ansigtet, og fluerne, der aftenen inden havde siddet fredeligt og sovet på væggene og i loftet, havde fået øje på ham: Én havde sat sig på hans læbe, en anden på øret, og en tredje havde sågar haft held til at sætte sig på hans øjenlåg, hvorimod en fjerde, der havde været så uforsigtig at sætte sig lidt for tæt ved siden af hans næsebor, ved et uheld blev suget op i næsen, hvad der fik Tjitjikov til at nyse kraftigt – en omstændighed der så ud til at være grunden til at han vågnede. Da han nu så sig om i værelset, opdagede han at der ikke kun var fugle på alle billederne; der hang også et maleri af marskal Kutuzov og et portræt, malet i olie, af en gammel mand med røde opslag på uniformen, af den slags man bar på Pavel I’s tid. Uret begyndte igen at hvæse og slog ti; et kvindeansigt blev stukket ind ad døren, men straks trukket ud igen, idet Tjitjikov, da han sov, havde sparket det hele af sig. Det ansigt der var blevet stukket ind forekom ham en lille smule bekendt. Han lagde sig til at tænke tilbage for at finde ud af hvem det kunne være og blev klar over at det var hans værtinde. Han tog skjorten på; hans frakke, der var blevet tørret og renset, lå ved siden af ham. Da han var kommet i tøjet, gik han hen til spejlet og udstødte igen et nys, der var så højt at en kalkunsk hane som stod neden for vinduet – vinduet befandt sig ganske lavt over jorden – pludselig pludrede løs og sagde et eller andet til ham på sit volapyksprog, sandsynligvis „Godmorgen“, hvilket Tjitjikov besvarede ved at kalde den et fæ. Han gik hen til vinduet og stillede sig til at studere udsigten: Vinduet vendte ud mod noget der måtte være en hønsegård; i hvert fald var den smalle gårdsplads foran ham helt fyldt med fjerkræ og alskens småkravl. Der var et mylder af høns og kalkuner; mellem dem spankulerede en hane rundt med afmålte skridt, mens den rystede med kammen og holdt hovedet lidt på skrå som om den lyttede efter et eller andet; der stod en so med smågrise midt i det hele; den havde trynen begravet i en bunke affald og kom uforvarende til æde en kylling, uden at opdage det, inden den fortsatte med at fortære vandmelonskaller. Denne lille gårdsplads, eller hønsegård, var omgivet af et plankeværk, bag hvilket man kunne se bede med kål, kartofler, rødbeder og diverse andre grøntsager strække sig i det uendelige. Hist og her i køkkenhaven stod der æbletræer og andre frugttræer, dækket med trådnet for at beskytte dem mod skader og gråspurve, og man kunne se en hel sværm af de sidstnævnte der fløj frem og tilbage fra sted til sted. Af samme grund var der stillet adskillige fugleskræmsler op, med udbredte arme; et af dem var iført en af godsejerindens egne natkyser. På den anden side af køkkenhaven lå bøndernes huse, anbragt på må og få, ikke i regelmæssige gader, men ud fra Tjitjikovs iagttagelser virkede de ganske beboelige, idet de alle så meget velholdte ud: De rådne tagbrædder var blevet repareret alle steder; ingen af portene hang skævt på hængslerne, og da han kiggede på de overdækkede udhuse ved siden af gårdene, så han visse steder en næsten ny vogn der holdt ved siden af og andre steder sågar to. „Det er sandelig ikke nogen lille landsby hun har,“ sagde han og lovede sig selv hurtigst muligt at lære sin værtinde bedre at kende.

Noter

1 Fjerdingvej, et gammelt dansk længdemål = ¼ mil eller 1883 meter. En dansk mil er = 7,5 km (I den originale roman er afstande naturligvis angivet i russiske mil eller verst = 1,06 km) (o.a.) ↩

2 Bogatyrer (i russiske eventyr og overleveringer) = kæmper; „fordums tiders helte“ (o.a.) ↩

3 Af ordet manit eller zamanit = at lokke. Landsbyens – og godsejerens navn – giver også associationer til ordet malina = hindbær, og Manilov ville på dansk nok have heddet „godsejer Sødesen“ (o.a.) ↩

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER