Værs’go’: En læseprøve

Her får du en læseprøve. Læs i bogen og om bogen ved at klikke rundt. Vi håber, uddraget giver dig et indtryk af bogen, så du får lyst til at læse mere.

Du kan også læse lidt om forfatteren her i læseprøven.

Rigtig god læselyst!

Venlig hilsen
Gyldendal Business

Om Gå glip

Gå glip handler om begrænsningens kunst og værdien af at gå glip af noget. Denne livskunst er vigtig både for os som samfund og som mennesker. Det er i sig selv værdifuldt at lære ”at nøjes” frem for at ville det hele.

Svend Brinkmann

Gå glip

om begrænsningens kunst i en grænseløs tid

(Læseprøve)

Gyldendal Business

Aus Mäßigkeit entspringt ein reines Glück.
(Af mådeholdet udspringer en ren lykke.)

Johann Wolfgang von Goethe, Die natürliche Tochter, 1803

Forord

Denne bog handler om begrænsningens kunst og værdien af at gå glip af noget. Den argumenterer dels for, at denne kunst er bydende nødvendig at lære for os som samfund, for at vi kan håndtere samtidens og fremtidens kriser. Og dels argumenterer den for, at det i sig selv er værdifuldt for mennesker at lære den livskunst, der er forbundet med „at nøjes“ frem for at ville det hele. Bogen er altså forhåbentlig både defensiv og opbyggelig, da den søger at gøre en dyd ud af nødvendigheden. På sin vis bidrager den med en mere politisk dimension end forgængerne Stå fast og Ståsteder, men tematiserer fortsat nogle grundlæggende etiske og eksistentielle spørgsmål, som flere og flere mennesker lader til at interessere sig for.

Jeg havde oprindelig tænkt, at bogen skulle hedde Kunsten at gå glip af noget, men min redaktør Anne Weinkouff foreslog Gå glip i bydeform som en drilsk og forhåbentlig tankevækkende titel. Der er grund til at gøre noget, hævder bogen, og det at gå glip af noget bør ifølge bogens analyser ses som en aktiv gøren på trods af, at vi normalt tænker om det som noget passivt, der bare sker. Men „at gå glip“ kræver i dag en indsats. Derfor den pudsige bydeform, som forhåbentlig ansporer til både tankeaktivitet og en vis afsmitning af tankerne på handlingslivet.¹ Jeg håber også, at Gå glip kan spille fint sammen med forgængerne Stå fast og Ståsteder. For at stå fast på noget må man nemlig gå glip af noget andet. Det er ikke så let, men er ikke desto mindre en eksistentiel, etisk og psykologisk nødvendighed, hævder denne bog.

Ud over en stor tak til Anne Weinkouff vil jeg gerne takke Anders Petersen, Lene Tanggaard, Ester Holte Kofod, Thomas Aastrup Rømer og Thomas Szulevicz, som alle generøst har brugt tid på at læse manuskriptet og givet det værdifulde kommentarer, der har været nyttige for mig ved færdiggørelsen af bogen.

Alle har ret til et fedt køkken:
En indledning

„Alle har ret til et fedt køkken,“ garanterer en velkendt reklametekst for et køkkenfirma. „Fordi jeg fortjener det,“ siger en anden reklame for kosmetik. „Just do it!“ beordrer et tredje verdenskendt slogan for et sportsfirma helt alment (men er det mon ligegyldigt, hvad vi gør?). Gudskelov er vi ikke tvunget til at følge disse reklamers opfordringer, men de afspejler utvivlsomt en kultur, der længe har dyrket tanken om „så meget som muligt, så hurtigt som muligt“ i livet. Salgsteksten for „lykkepillen“ Paxil lyder: „Do more, feel better, live longer.“ Vi skal opleve så meget som muligt, så længe som muligt, i så mange sammenhænge som muligt. Hvorfor dog ikke? Hvad skulle stoppe os, hvis vi har mulighederne og ressourcerne? På tærsklen til 1990’erne sang rockgruppen Queen „I want it all, and I want it now“, og denne besyngelse af viljen til mere har længe været et gennemgående træk i vores kultur. I sidste vers af „I want it all“ sang Freddie Mercury „So much to do in one life time (people do you hear me) / Not a man for compromise and wheres and whys and living lies / So I’m living it all, yes I’m living it all“.

Livet er kort – tragisk bevidnet i Mercurys eget tilfælde – og det gælder derfor om at gøre og opleve så meget som muligt nu, før det er for sent – uden kompromiser. Sådan tænker mange i hvert fald. „I’m living it all“ bliver et ideal, og vi skal skynde os at gribe dagen. Carpe diem er blandt de mest udbredte tatoveringer, og YOLO (You Only Live Once) er udbredt slang på de sociale medier. Vi fortæller hinanden, at det er bedre at gøre noget, man fortryder, end at fortryde, at der var noget, man ikke fik gjort. Det værste, der kan ske, er, hvis man går glip af noget. Vi lever derfor med FOMO (Fear of Missing Out) for nu at citere en anden udbredt forkortelse, og vi tjekker konstant vores mobiltelefoner for statusopdateringer, sportsresultater, rejsetilbud, eller hvad man nu interesserer sig for. Men det er ikke let at nå at gøre det hele, og vi har derfor brug for hjælp til dette forehavende. Hvis man søger på Amazon, finder man næsten 2.000 bøger, der ud fra titlen handler om at få gjort mere (eng. „get more done“), for eksempel Get More Done in Less Time – And Get on With the Good Stuff. Hvis man søger helt simpelt på „do more“, fremkommer mere end 13.000 titler, lige fra Do More Better: A Practical Guide to Productivity til Do More in Less Time: How You Can Achieve Your Goals and Live a Balanced Life. Til gengæld finder man ikke mange bøger om at nå mindre i livet – og da slet ikke om, hvordan man når mindre på længere tid. Men måske er det netop det, vi har brug for, her midt i en stresstid?

Spørgsmålet er, hvordan man kan finde fokus i en verden af muligheder og fristelser. Vi mødes konstant af invitationer i bred forstand – i alt fra reklamer til sociale medier – til at gøre noget, mene noget, opleve noget, købe og forbruge noget. Der er en hård konkurrence om vores opmærksomhed, og det kan være vanskeligt at skelne væsentlig fra uvæsentligt, fordi det hele møder os som en stor bølge af information. Vi forsøger at „surfe på nettet“ (som vi sagde i 1990’erne) og på informationsbølgen, men ofte falder vi af surfbrættet og plasker forvirrede rundt i havet. En stor del af vores liv er efterhånden indrettet som en slags oplæring i at opleve så meget som muligt. Vi fristes af kviklån, slagtilbud og lige et afsnit mere af yndlings-tv-serien, som vi selvfølgelig selv vælger „sendetidspunktet“ for via de moderne streamingtjenester. Som art har vi skabt os selv et samfund med et kulturelt landskab, en økologisk niche, af invitationer, fristelser, muligheder og tilbud, hvorimod vi sjældnere øver os i begrænsningens kunst, at sige nej og vælge fra. Vi skoles ikke tilstrækkeligt i at gå glip af noget. Denne bog handler om nødvendigheden af at gå glip af noget for både individet og samfundet, og den anbefaler læseren at gøre en dyd ud af nødvendigheden og simpelthen opøve det at gå glip af noget som en kunst.

Nødvendigheden af denne kunst udspringer af, at vi længe har levet med overforbrug, uhæmmet vækst og en udpining af naturens ressourcer. Det er temaet for næste kapitel. Detaljerne i de kriser, som menneskeheden har frembragt, og som vi lever midt i, kan og bør diskuteres, men at disse selvforskyldte kriser eksisterer, er videnskabeligt veldokumenteret og fremstår som en præmis i denne bog. Dyden – som nødvendigheden må og skal lede frem til – er ikke en fiks økoflippet idé, men derimod en bærende tanke i den livsfilosofiske tradition, som går tilbage til de gamle græske filosoffer, hvor mådehold var en væsentlig karakteregenskab. I mange sammenhænge blev mådehold (sophrosyne på græsk) endda fremhævet som en såkaldt kardinaldyd, hvilket vil sige, at den blev opfattet som en helt nødvendig komponent i enhver form for etisk aktivitet. Andre dyder som mod eller gavmildhed kunne ifølge grækerne kun udøves på passende måde, hvis man i et og alt var mådeholdende og altså mestrede kunsten at gå glip af noget. Hvis jeg „vil det hele“, bliver jeg ikke rigtig god til noget bestemt, ej heller i etisk forstand. At leve et fuldt, rigt og blomstrende menneskeliv forudsætter ifølge denne tankegang et vist mål af selvmestring og -kontrol, ikke som masochistisk selvpineri eller som et asketisk eller anorektisk projekt, hvor afholdelsen gives værdi i sig selv, men derimod som forudsætning for, at man kan gøre det bedst muligt som det menneske, man nu engang er, med det ansvar, man nu engang har.

Når mådeholdet og afholdelsen diskuteres i moderne psykologi, sker det ofte under overskriften selvkontrol. Dette er ikke uvæsentligt, men i denne bog fremlægges den psykologiske dimension ved det at gå glip af noget blot som én blandt flere relevante dimensioner, hvor jeg i alt vil pege på fem, der er formuleret som overordnede argumenter, som organiserer bogens kapitler:

Jeg begynder i første kapitel med det politiske argument, der handler om vores fælles liv, og hvorfra vi kan hente en grundlæggende begrundelse for nødvendigheden af at lære at nøjes. Kloden har begrænsede ressourcer til stadig flere mennesker, og uligheden er globalt set vokset markant i de seneste årtier. Hvis der skal sikres et bæredygtigt liv for flest mulige, ideelt set for os alle sammen, bliver vi nødt til at lære begrænsningens kunst, især her i den rigeste del af verden.

Dernæst introducerer jeg det eksistentielle argument, hvor fravalg og fokus ud fra Søren Kierkegaards lidt højstemte prosa handler om at have et rent hjerte: „Hjertets renhed er at ville eet,“ som han skrev. En eksistentiel besindelse må indeholde en erkendelse af, at man ikke skal ville det hele (som Piet Hein skrev om), men må leve et liv med opmærksomhed på noget bestemt, for at livet kan lykkes og ikke flyde ud og blive formløst.

Jeg fortsætter derefter til det etiske argument, der angår forholdet til andre. Grundtanken er her, at man kun kan leve op til sine forpligtelser som menneske, hvis man er villig til at gå glip af noget for vedvarende at kunne være der for konkrete andre i livet. Det er især her, den klassiske dydstænkning bliver relevant med idéen om mådehold (sophrosyne) som central komponent i et etisk liv.

Det næste argument er så det psykologiske, hvor det mere håndgribeligt drejer sig om opøvelsen af selvkontrol, og hvorfor dette er vanskeligt i et fristende, oplevelsesorienteret forbrugersamfund. Den menneskelige psyke har tilsyneladende et tragisk aspekt, der sommetider benævnes „den hedoniske trædemølle“: Så snart vi har opnået et eller andet efterstræbelsesværdigt, vænner vi os til det, og det mister hurtigt sin attråværdighed, hvorfor vi opfinder nye mål at stræbe efter i en evig jagt, der måske først slutter med døden. Mere vil have mere. Det virker umiddelbart mærkeligt, at selv mennesker i vores del af verden, der i verdenshistorisk målestok er ufatteligt rige, arbejder sig halvt eller helt ihjel for at få mere. Kan denne onde cirkel mon brydes?

Det sidste argument for at gå glip af noget hentes fra æstetikken. Tanken om, at der kan være skønhed i det enkle, er en klassisk idé, som er formuleret i både kunsten og videnskaben. Måske gælder den også for livskunsten? Jeg argumenterer for, at der kan være æstetisk værdi i enkle ritualer, der organiserer hverdagen og frigør energi og ressourcer til væsentlige gøremål. Dette kapitel forsøger sig også med mere konkrete anvisninger til, hvordan man kan opøve begrænsningens kunst. Det kan blive en livskunst, der gør en dyd ud af nødvendigheden.

Samlet set skal argumenterne vise, at der både ligger en politisk nødvendighed bag begrænsningens kunst, en eksistentiel dybde i begrænsningen, et etisk potentiale, en psykologisk gevinst samt en form for æstetisk kvalitet i at gå glip af noget. Opdelingen i forskellige domæner skal ikke ses som den eneste mulige, og der er ingen skarpe grænser mellem for eksempel eksistens og psykologi eller politik og etik. De forskellige kapitler lapper altså over hinanden, men de kan også læses uafhængigt af hinanden. Jeg nærer ingen illusioner om, at læsere vil være enige i alle fem typer argumenter, men det er forhåbentlig heller ikke en forudsætning for at få udbytte af bogen. Nogle vil måske lægge vægt på det psykologiske, men afvise det politiske – og andre vil se omvendt på det. Mit eget mål er gennem analyser af tilværelsens mange aspekter at vise, at det har grundlæggende værdi at gå glip af mere, end de fleste har vænnet sig til at tænke. Vi kan alle øve os i at fokusere, at vælge fra, at nøjes med mindre af det uvæsentlige – og så forhåbentlig få mere tid til det væsentlige. „Do less, more thoroughly“ var et råd, som antropologen Harry Wolcott altid gav sine studerende, når de skulle skrive kandidat- eller ph.d.-afhandlinger med ham som vejleder.² Måske har flere af os brug for at tage dette råd om at gøre mindre – men gøre det grundigere – til os, ikke bare når vi studerer, men i det hele taget i vores liv. Forudsætningen er dog, at vi vover at gå glip af mere. Dette kræver mod til at forpligte sig på noget bestemt. Denne bogs ærinde er at fremhæve det at gå glip af noget som en kunst, der både kan begrundes politisk, eksistentielt, etisk, psykologisk og æstetisk.

Det bæredygtige samfund:
Det politiske argument

Den første bog, jeg var med til at redigere som ung forsker, hed Selvrealisering – kritiske diskussioner af en grænseløs udviklingskultur.³ Bogen, der udkom i 2005, var en kritik af kravet om personlig udvikling i stadig flere af livets sammenhænge og af selvrealisering som etisk ideal. Undertitlen blev valgt efter lange overvejelser med min medredaktør, og den har været et ledemotiv i meget af mit arbejde siden: at vi lever i en udviklingskultur, der er blevet grænseløs. Udviklingskulturen ses i de mange krav om fleksibilitet, omstillings- og forandringsparathed, som vi møder på arbejdet og i vores uddannelsesinstitutioner.⁴ Den dimension har efterhånden fået megen (kritisk) opmærksomhed, men det er også værd at hæfte sig ved det grænseløse, som består i, at det er blevet svært nogensinde at sige, at nogen eller noget er godt nok. I de livslange læringsprocesser, vi angiveligt skal indstille os på, er kravene grænseløse. De holder aldrig op, og man kan vel ikke nogensinde til en medarbejderudviklingssamtale sige, at man nu er færdigudviklet. Ligeledes er de politiske reformer grænseløse og finder aldrig en færdig form. I sin bog om konkurrencestaten taler Ove Kaj Pedersen om „den uendelige reform“, som har været den måde, man har udviklet det offentlige på siden 1970’erne med en konstant reorganisering af staten, dens opgaver og ansatte.⁵ Tænk blot på de seneste reformer af folkeskolen, universiteterne, gymnasiet, kontanthjælpen osv. Fordringerne om kompetenceudvikling og optimering er grænseløse, hvilket logisk set betyder, at ingen nogensinde gør det godt nok, for alle ved, at de om lidt skal gøre noget mere og gøre det bedre. Og det hele overvåges, måles og evalueres, så vi kan få „synlig læring“ i skolerne og på arbejdspladserne. I vores „lærende organisationer“ skal alle fremskridt synliggøres, så de kan inspirere alle til at blive „endnu dygtigere“, som det ofte udtrykkes.

Det grænseløse består altså på den ene side i krav, der aldrig kan indfris, fordi målstregen konstant skubbes længere væk, i takt med at man forsøger at nærme sig den. Men det består på den anden side også i det forhold, at det er på tværs af livsområder, at man skal udvikle og optimere sig. Det er ikke bare faglig, men også personlig udvikling, der kræves på arbejdet. Vores børn skal ikke alene være dygtige i skolen, men også være sunde, kreative, musikalske og dygtige til sport. Det grænseløse ses både rent tidsligt i tilværelsen (historikere vil kalde dette for en diakron dimension) og på tværs af livsområder på ethvert givet tidspunkt (hvilket kan kaldes en synkron dimension). Vi har fået en grænseløs udviklingskultur uden ret mange bremseklodser, uden inddæmning. Det truer ikke bare vores velbefindende (hvilket var et tema i Stå fast), men det er næppe heller bæredygtigt på mere overordnet plan.

Der er ingen tvivl om, at menneskeheden har akut brug for at diskutere bæredygtighed og ændre på en lang række forhold i forbrugersamfundet, men mange er allerede blevet trætte af begrebet. Jeg kan genkende trætheden fra mig selv. „Er bæredygtighed ikke bare sådan et modebegreb, der kan hæftes på alt muligt, men egentlig ikke har noget reelt indhold?“ har jeg hørt mig selv sige. Jo, det kan det være. Men i sin enkleste form betyder bæredygtighed blot, at man lever på en måde, der ikke nedslider og udpiner naturens ressourcer. At man afleverer en verden og en natur til den næste generation, som er i mindst lige så god forfatning som den, man overtog. Det er ikke bare en skør og flippet idé, men burde være common sense for alle og enhver. Men er det overhovedet i menneskets magt at etablere et bæredygtigt samfund? Er det mon allerede for sent? Mange forskere mener, at vi nu lever i en geologisk tidsalder, der kaldes antropocæn, hvilket henviser til, at menneskets påvirkning af planeten udgør en geologisk kraft på linje med pladetektoniske forskydninger eller vulkanudbrud (antropos er græsk for mennesket). Mennesket er blevet en naturkraft med globale og ødelæggende konsekvenser.

I en artikel fra 2011, der introducerede begrebet antropocæntiden på dansk, kan man læse, at industrisamfundet brugte fire-fem gange så meget energi som de forudgående landbrugssamfund, der selv brugte tre-fire gange så meget energi som de tidligere samler-jæger-kulturer.⁶ Klodens samlede befolkning er vokset fra omtrent 1 milliard i 1800 til nu ca. 7,5 milliarder, samtidig med at energiforbruget er 40-doblet og den økonomiske produktion 50-doblet. Konsekvenserne kan aflæses i øget CO₂-koncentration i atmosfæren, stigende temperaturer og mere ekstremt vejr. Antallet af mennesker, der er på flugt på grund af klimaforandringer (såkaldte klimaflygtninge), er allerede nu dobbelt så stort som antallet af krigsflygtninge, selv om det ellers ikke ligefrem skorter på borgerkrige i verden. Desuden ødelægges biodiversiteten som følge af menneskelig aktivitet, og næsten to tredjedele af verdens dyrearter er forsvundet i løbet af de seneste ca. 45 år.⁷ Det kan godt være, at bæredygtighed er blevet et modeord, men det er der i så fald god grund til, og ikke så få forskerstemmer ytrer nu det pessimistiske „det er allerede for sent“: Kloden, som vi kender den, kan ikke reddes fra klimaforandringerne, og vi må forudse adskillige grufulde katastrofer i en ikke så fjern fremtid.⁸ Er det virkelig den ultimative konsekvens af en grænseløs udviklingskultur?

Det er nok for tidligt at konkludere, og det ser ud til, at denne alarmistiske, frygtskabende retorik ikke har flyttet særlig mange mennesker i en retning mod øget bæredygtighed. De stærkt bekymrede forskere slås sommetider hen som dommedagsprofeter, der bare gerne vil have opmærksomhed om deres forskningsområde. Nogle mennesker reagerer næsten apatisk, for hvis det alligevel er for sent, kan vi jo lige så godt nyde livet mest muligt så længe som muligt. Det svarer lidt til situationen på Titanic, hvor vandet fossede ind i skibet, mens orkestret fortsatte med at spille, og folk dansede og drak, til de druknede. Jeg vil i denne bog ikke søge at inducere yderligere frygt i læseren, men vil i stedet præsentere det nøjsomme, begrænsede, bæredygtige liv som en attraktiv mulighed, vi både som individer og samfund bør forsøge at opdyrke. En sådan livsform har en elementær værdighed over sig. Baggrunden er, som allerede nævnt, at det ser ud til at være bydende nødvendigt at bryde med den „mere-vil-have-mere“-tænkning, der har præget vores kultur i århundreder, men som altid har været udfordret af kritiske stemmer. Disse stemmer har oftest talt et etisk eller psykologisk sprog og hævdet, at det er skadeligt for os som mennesker, hvis vi ikke mestrer begrænsningens kunst, men disse stemmer skal nu suppleres med det klimamæssige og geopolitiske argument for nødvendigheden af, at vi skaber et mere bæredygtigt samfund.

Det er ikke alene klimaforandringerne, der har skabt globale kriser i de senere år. Mange mener også, at en løbsk og ureguleret kapitalisme har skabt en problematisk ulighed i verden, der bidrager til frygt, utilfredshed og konflikter i mange lande. Den gode historie er, at antallet af ekstremt fattige mennesker i verden har været støt faldende i et par årtier. Mange mennesker er blevet rigere og bedre uddannede, og børnedødeligheden er faldet. Men den dårlige historie er desværre, at den globale ulighed er øget, og det er efterhånden velkendt, at den rigeste ene procent af verdens befolkning nu ejer mere end resten af verdens befolkning tilsammen, og at de otte rigeste mennesker ejer lige så meget som den fattigste halvdel af jordens befolkning.⁹ Det er både forskellen i rigdom mellem de forskellige lande i verden, der er blevet større, og forskellen internt i mange lande. Konsekvenserne af den stærkt øgede ulighed diskuteres intensivt af samfundsforskere af forskellig politisk observans, men meget tyder på, at øget ulighed statistisk set hænger sammen med mere sygdom og kriminalitet samt mindre social mobilitet og innovation – i hvert fald i de OECD-lande, som forskerne Wilkinson og Pickett har undersøgt.¹⁰ En hovedpointe i deres arbejde er, at økonomisk lighed i et samfund er godt for alle. Også de rigeste borgere i et samfund får det bedre (lever længere, oplever mindre stress, er mindre syge osv.), hvis samfundet er relativt lige. Et samfund, der er bæredygtigt, også med hensyn til økonomisk lighed, er et samfund, hvor alle grupper lader til at vinde. Det betyder selvfølgelig ikke, at det nødvendigvis er ønskværdigt, hvis alle ejer og forbruger præcis lige meget. Kun et totalitært samfund ville finde på at stræbe mod et sådant mareridtsagtigt scenario, hvor mennesker ikke var frie til at påvirke egen velstand. Men det betyder, at den stigende ulighed skal tages alvorligt som en problemfremkaldende faktor, hvilket der efterhånden er bred enighed om blandt analytikere, også hos for eksempel OECD, hvor generalsekretæren, José Ángel Gurría, for nylig har advaret imod, at vi nu har nået et „tipping point“ med hensyn til den galopperende ulighed, der minder om situationen for klimaet.¹¹ Når først uligheden og temperaturstigningen når et vist punkt, er det svært – hvis ikke umuligt – at ændre kurs, fordi der går nogle selvforstærkende effekter i gang. Så selv OECD har nu taget til sig, at en reduktion i uligheden i verden vil gavne alle – også de rigeste.

Hvad har frembragt klimakrisen og den stigende ulighed? Det har et sammenfald af forskellige faktorer, og der kan næppe udpeges én bestemt krisefremkaldende motor i historien. Det er let at pege på kapitalismen, men dette begreb dækker over adskillige forskellige samfundsmodeller, og desuden kan man med rette mene, at forsøgene på at overvinde kapitalismen, og indsætte et andet system i stedet, i mange tilfælde har været værre end den samfundssygdom, man gerne ville kurere (tænk på Sovjetunionen, hvor revolutionen skabte et totalitært rædselsregime, regeret af en lille partielite). Kapitalismen har længe været en så selvfølgelig del af vores måde at tænke og handle på, at det er svært at træde ud af den og vurdere den nøgternt. Må vi bare leve med den, som den er? Muligvis, men måske sker der alligevel noget nyt i disse år. Ifølge Karl Marx spillede den teknologiske udvikling en væsentlig historisk rolle for samfundsudviklingen som sådan, og i bestselleren Postcapitalism skriver journalisten Paul Mason om, hvordan det kapitalistiske system, som vi kender det, er ved at blive undermineret af den teknologiske udvikling, den ellers selv har været med til at drive frem. Den nye (digitale) teknologi reducerer for det første behovet for arbejdskraft, hvilket ses i den omsiggribende robotisering og automatisering, som vi kun har set begyndelsen på. Og for det andet fører den til en overflod af ikke-materielle varer, der gør det vanskeligt for markederne at regulere priserne. Traditionelt har markedsmekanismerne været baseret på knaphed på ressourcer, men i dag flyder den digitale verden over af tilgængelig information, musik, litteratur osv. Endelig ser vi for det tredje en opkomst af kollaborative produktionsformer (sommetider beskrevet med buzzwords som „deleøkonomi“), der undertiden direkte udkonkurrerer etablerede industrier. Her kan man eksempelvis tænke på Wikipedia, der har gjort livet svært for traditionelle encyklopædier.¹²

Spørgsmålet er imidlertid, om der ikke under både kapitalismen og postkapitalismen (hvis den ellers overhovedet er eller bliver en realitet) ligger en dyb, historisk social acceleration som væsentlig historisk kraft. Det mener sociologen Hartmut Rosa, der har leveret intet mindre end en ny teori om moderniteten baseret på en analyse af den sociale acceleration.¹³ Kort fortalt viser analysen, at stort set alting – sociale processer og alskens menneskelige aktiviteter – har en tendens til at gå hurtigere og hurtigere, uden at vi dog af den grund oplever at få bedre tid. Vi må derfor hele tiden udvikle nye teknologier og praksisser, der skal hjælpe os til at gøre mere, og så kommer vi ind i en accelerationsspiral. Dette har været tilfældet i hvert fald siden den industrielle revolution, og problemet er som nævnt, at der ikke findes mange bremseklodser i det moderne samfund, der bygger på en lineær forestilling om mere-mere-mere, eller „harder, better, faster, stronger“, som robotstemmen synger i Daft Punks storhit af samme navn. De kulturelle bremseklodser, der stadig eksisterede i et industrisamfund, som lovpriste mådehold og behovsudsættelse, er nu næsten borte.

Samfundene har forandret sig enormt fra industrisamfundet til det aktuelle videns- eller forbrugersamfund. Ikke bare hvad angår den grundlæggende økonomi, men nok så meget med hensyn til menneskets mentalitet. Sociologen Zygmunt Bauman beskrev det i mange af sine bøger som overgangen fra bankbogens samfund, der lagde vægt på sparsommelighed og behovsudsættelse, til kreditkortets samfund i forbrugerkulturen, der opfordrer individet til at „følge drømmen“ og forbruge, før man egentlig har råd. Med en nu velkendt metafor karakteriserede Bauman forbrugersamfundets modernitet som „flydende“, hvorfor man som individ må gøre sig selv flydende for at kunne følge med.¹⁴ Det er særligt her, at vi finder samtidens udfordring til mennesket, for hvordan kan man argumentere imod idealet om at have, gøre, opleve og forbruge mere?¹⁵ Det er jo disse ting, der giver vækst og sætter „gang i hjulene“, som politikerne ynder at sige. Den gode borger er i dag blevet den gode forbruger, der ikke stiller sig tilfreds med det, vedkommende har. Engang var den gode samfundsborger det påholdende og pligtopfyldende menneske, der anerkendte visse begrænsninger for livsudfoldelsen. I dag er den gode borger det forbrugende, selvoverskridende, grænseløse og evigt stræbende menneske. Er man tilfreds, er der jo ikke noget incitament til at erhverve sig mere, så derfor er tilfredshed en last og ikke en dyd i et forbrugersamfund, der bygger på, at man konstant skal ville mere. Denne bog forsøger i modsætning hertil at fremhæve gevinsten ved at være tilfreds, for eksempel at man så ikke behøver være bange for at gå glip af noget, idet man værdsætter det, man har. At stille sig tilfreds kan således også blive en vej til et liv med mindre frygt for at vælge noget fra, end tilfældet er for mange mennesker i nutidens præstationssamfund, hvor statusangst er en velkendt følelse for mange. (Er jeg god nok? Hvad mener de andre om mig?).¹⁶

Jeg har her argumenteret for, at realiteterne i form af klimakrise og massiv global ulighed byder os at blive mere tilfredse med det, vi har. Vi må lære „at nøjes“ og indimellem acceptere at gå glip af noget. Ellers er det svært at forestille sig muligheden af et bæredygtigt samfund, der både hænger sammen med den øvrige natur, og hvor borgerne er del af et sammenhængende, forpligtende fællesskab uden alt for stor afstand mellem top og bund.

Men er det ikke let at sige, når man lever som rig blandt de rige i den trygge del af verden? Er det ikke en udpræget elitær og privilegeret holdning, når man siger, vi må lære „at nøjes“? Det kan man jo sagtens sige, når man ikke mangler noget! Denne legitime indvending er vigtig at tage op, før vi går videre.

Den elitære fælde

Den elitære fælde kalder jeg det, når rige og ressourcestærke mennesker bruger spare- eller nedskæringsargumenter i et forsøg på at holde andre nede. Det er den fælde, mennesker risikerer at falde i, når de for eksempel bebrejder andre, at de ikke spiser økologisk eller giver deres børn mad uden kunstige tilsætningsstoffer. Problemet er jo bare, at det kræver ressourcer – både økonomiske og mentale – at sætte sig ind i disse forhold og købe de rigtige ting. De rige kan sagtens købe økologisk, for de har råd til det, mens det er meget vanskeligere i familier uden mange penge eller tid til at læse bøger om stenalderkost og optimal kostsammensætning. En økologisk kylling er bare meget dyrere end en stakkels lørdagskylling. Problemet eksisterer også mellem lande. Et rigt land som Danmark kan måske godt leve op til ambitionerne om CO₂-nedskæring (det burde vi i hvert fald kunne), bl.a. fordi vi kan drage nytte af en produktion, der foregår i andre lande, og handle med CO₂-kvoter. Det er let for os at tale om det enkle, nøjsomme liv, for vi er enormt rige i forvejen, hvorimod mennesker i udviklingslande, der kæmper for goder, vi måske opnåede for mange årtier siden, ikke ønsker at høre, at de skal skære ned, droppe deres ambitioner om materiel rigdom eller udlede mindre CO₂.

Grunden til, at dette kapitel om de politiske forhold er placeret før de eksistentielle, etiske, psykologiske og æstetiske kapitler i bogen, er, at vi netop bør undgå denne elitære fælde ved først at tænke politisk. Politisk betyder her meget mere end det partipolitiske, men skal forstås i den oprindelige betydning som „det, der vedrører vores fælles liv“. Begrebet kommer af det græske ord for by, polis, så de beslutninger, der angår alle medlemmer af en gruppe, er i en grundlæggende forstand nødvendigvis politiske. Og hvor de følgende kapitler handler om, hvordan individet kan finde mening i at gå glip af noget, så handler dette kapitel om, at det selvfølgelig også er på kollektivt niveau, at diskussionen skal foregå, for det er her, at de afgørende beslutninger træffes. Hvis vi for eksempel ønsker, at alle mennesker i landet skal have råd til økologisk kylling en gang imellem, så kan man politisk vælge at sænke momsen på økologiske fødevarer. Hvis vi mener, at CO₂-udledningen skal reduceres, kan man lægge afgifter på brændstof, der begrænser folks forbrug af det. Hvis vi gennem demokratiske processer har valgt repræsentanter, der mener, at en høj grad af lighed er efterstræbelsesværdig, ja, så kan vi indrette os med et progressivt skattesystem (som vi jo faktisk har i Danmark). De fleste kan nok forstå, at det er en bedre løsning, end hvis man for eksempel lader det være op til den enkelte velhaver at betale mere i skat, hvis vedkommende måtte ønske det, eller til den enkelte „politiske forbruger“ at vælge at skære ned på charterrejserne.

På samme måde bør diskussionen om bæredygtighed tage udgangspunkt i politiske diskussioner om, hvor vi vil hen med samfundet, og hvad natur og miljø kan holde til af belastninger. Det er fint, hvis enkeltpersoner frivilligt sorterer deres affald, men det fungerer unægtelig bedst og mest effektivt, hvis det sker på kollektivt niveau – og i sidste ende under demokratisk kontrol, hvor borgerne kan påvirke, hvilket system der skal indføres. Samfundsmæssige problemer bør løses politisk og ikke privatiseres til den enkelte (ligesom personers private problemer omvendt ikke bør gøres til genstand for statslig intervention, og en væsentlig politisk diskussion handler om at skelne det ene fra det andet). Det er også her, at diskussionerne om bæredygtighed og ulighed hænger sammen. For i et meget ulige samfund vil løsningen på de fælles problemer i højere grad blive udliciteret til enkeltpersoner. Man kan tale om en individualisering af sociale problemer, som når den enkelte – trods høj arbejdsløshed i et land – bebrejdes for sin manglende motivation til at finde et arbejde. Den manglende motivation kan selvfølgelig være en kendsgerning, men det kan en strukturel mangel på jobs sandelig også, og i det tilfælde er det urimeligt at lade individet finde „biografiske løsninger“ på „systemiske modsætninger“, som sociologen Ulrich Beck yndede at formulere det i sin kritik af individualiseringen.¹⁷ Beck var ophavsmand til teorien om risikosamfundet, som han definerede som forsøget på at håndtere usikkerheder, der er skabt af det moderne samfund selv. Livet har selvfølgelig altid været usikkert og risikofyldt, og mennesket har søgt at respondere kollektivt på jordskælv, oversvømmelser og tørke. Men med moderniteten – og alt, der følger af industrialisering, teknologisering, urbanisering og rationalisering – er det pludselig fra samfundets egen funktionsmåde, at de primære risici produceres (forurening, overbefolkning, klimaforandringer osv.). Tidligere var mennesket truet af den farlige natur; nu er vi primært truet af vores eget virke, for det er herigennem, problemerne skabes. Man kan kun løse disse problemer på det samfundsmæssige plan, der har skabt dem. I den antropocæne tid har mennesket frembragt nye problemer og risici gennem teknologi i bred forstand, og vi søger nu – nærmest paradoksalt – at udvikle mere teknologi for at løse problemerne. Om det kan lykkes for os at skabe „grøn teknologi“, der kan løse den „sorte teknologis“ problemer, må fremtiden vise, men indtil da er det afgørende, at vi også gør andet end passivt at håbe på, at en fremtidig teknologisk udvikling vil kunne redde os. Dette andet kan bl.a. indbefatte en fælles genopdagelse af fortidige dyder som nøjsomhed, mådehold og kunsten at gå glip af noget som modvægt til den sociale acceleration og dens skadevirkninger.

At få mindre, end der tilkommer en

Vi skal i de følgende kapitler undersøge og anbefale værdien af at få mindre, end der i udgangspunktet tilkommer en. For et moderne menneske, der tænker i optimeringskalkuler og cost-benefit-analyser, er dette en næsten utænkelig tanke: Det gælder da om at få så meget som muligt! At „få mest muligt ud af det“, som vi siger og efterstræber i mange forskellige sammenhænge. Ikke nødvendigvis – vil svaret i denne bog være. Både hvad angår vores almindelige liv og i politiske sammenhænge, kan der være ræson i at stille sig tilfreds med mindre, end man synes, man fortjener. I en tankevækkende bog med titlen On Settling (der både kan betyde at slå sig ned et sted og at slå sig til tåls med noget) henviser den politiske filosof Robert Goodin til den historiske og politologiske forskning, der viser, at det efter en konflikt (herunder efter krige) mellem lande eller grupperinger er mest frugtbart, hvis den sejrende part stiller sig tilfreds med mindre, end den kunne have fået med henblik på at opnå en holdbar fred. Det historiske skrækeksempel er de allierede efter første verdenskrig, der krævede store erstatninger fra de besejrede tyskere.¹⁸ Selv om det kan diskuteres, hvad denne straf og hævn over tyskerne har betydet historisk (kontrafaktisk historieskrivning er notorisk vanskelig), tyder meget på, at de afledte problemer i Tyskland var med til at gøde jorden for sympati med Hitlers og nazismens synspunkter – og dermed indirekte for anden verdenskrig og dens menneskelige katastrofer. Økonomen John Maynard Keynes advarede allerede tidligt efter første verdenskrig om, at kravet om erstatninger fra tyskerne førte til en „karthagisk fred“ med henvisning til romernes nådesløse behandling af Karthago efter den anden puniske krig. Hvis vi ønsker at lære af historien, er det værd at overveje, hvad der mon ville være sket, hvis de allierede havde været mindre grådige efter sejren.

At man efter en konflikt stiller sig tilfreds med mindre, end man ville kunne have fået, er en form for storsind, som de gamle filosoffer kaldte meionexia. Det normative mål efter en krig bør ifølge de fleste politiske tænkere ikke være blind hævn, men jus post bellum (en retfærdig afslutning på en krig). Dyden meionexia er her central og blev bl.a. forsvaret af retsfilosoffen Hugo Grotius, der levede i første halvdel af det 17. århundrede. En pointe er, at det kræver et modent og velkultiveret sind at stille sig tilfreds med mindre, end man kunne have fået. Det er vanskeligt at gå glip af noget ønskværdigt, man faktisk har mulighed for at få. Ifølge politologen Benjamin Barber, der har hudflettet forbrugersamfundet i bogen Consumed, har den påkrævede intellektuelle modenhed trange kår i dag.¹⁹ Barber mener, at forbrugersamfundet inducerer barnagtighed i os: Vi skal ville det hele – nu! Tænk blot på de reklameslogans, jeg indledte bogen med. I Barbers bog viser han, hvordan kapitalismen tidligere var centreret om at fremstille varer og goder. Der var fokus på effektivitet og pålidelighed. Men den moderne forbrugerkapitalisme skaber først og fremmest behov og begær. Mennesket har selvfølgelig altid haft behov, men tidligere var økonomien i højere grad indrettet på at opfylde dem, hvorimod det nu handler om at skabe nye af slagsen. Mange virksomheder har i dag reklamebudgetter, der overstiger omkostningerne til produktionen af varer, og hele samfundsmaskinen er i høj grad gearet til at skabe utilfredshed med det, man har (fordi det ikke er det nyeste eller smarteste) og et næsten uhæmmet begær efter noget mere og noget andet. De fleste af os kender det: Der går ikke lang tid fra, at jeg har købt mig den nye bil, som jeg længe har fantaseret barnligt om, til at den er blevet „new normal“, og jeg får lyst til at købe en anden. Det er denne pinlige barnlighed, som pludselig er blevet ønskværdig. Den er gået fra at være en last til at blive en dyd, og vi skal ligesom børn gerne ville have „det hele“. Dette er i hvert fald noget, vi tænker på som barnligt, selv om det formentlig er urimeligt, da mange børn lader til at være både gavmilde og have en virkelig stærk retfærdighedssans.

Not so simple living

Hele denne udvikling af en uhæmmet forbrugermentalitet vedrørende både materielle goder og måske også menneskelige relationer er selvfølgelig blevet kritiseret gennem årene, og forskellige alternativer er formuleret. For 10-15 år siden blev livsstilskonceptet „simple living“ for eksempel temmelig populært. Der blev udgivet bestsellere om fænomenet på både engelsk og dansk. Simple living blev til en decideret bevægelse, men når jeg googler ordet i dag, bliver jeg ledt hen til hjemmesider, der handler om smukke skandinaviske møbler og boligindretning. Bedømt ud fra billederne er det tydeligvis dyrt at leve enkelt! Det er svært at vide, hvorfor simple living blev så kortvarigt som livsstilskoncept, men måske er det, fordi det primært henvendte sig til de rige og ressourcestærke, der kunne indrette sig enkelt og lækkert, meditere og finde indre balance. For de fleste mennesker er dette ikke en oplagt mulighed, når der er regninger, der skal betales, og madpakker, der skal smøres.²⁰

Filosoffen Jerome Segal har analyseret spørgsmålet om „simple living“ og er nået frem til, at bevægelsen simpelthen var for individualistisk og hurtigt blev reduceret til selvhjælp.²¹ Det ændrer efter hans mening dog ikke på, at der er gode takter i bevægelsens idéer, men at de blev en del af det, Segal kalder en „hvordan“-bevægelse, der tilbød midler til lykken for de privilegerede, men uden nogen samfundsmæssig dimension eller grundig tænkning om de bagvedliggende værdier. Det blev så at sige en livsfilosofi uden filosofi. I sin egen bog, som på dansk hedder Elskværdig enkelhed, forsøger Segal (der interessant nok er tidligere ansat i det amerikanske finansudvalg²²) at skitsere et økonomisk og politisk grundlag for et enklere og mere bæredygtigt liv. Det kræver dog efter hans mening et opgør med nutidens økonomiske tænkning og en tilbagevending til Aristoteles, der for et par årtusinder siden stillede grundspørgsmålet: Hvad er økonomiens formål? Segals og Aristoteles’ svar er, at økonomiens formål ikke er at skaffe os mere og mere, men derimod at frigøre os økonomisk til at leve det gode liv. Man kan altså ikke diskutere økonomi uden en forestilling om det gode liv. Og hvor mange økonomer vælger at sige, at det gode består i realiseringen af de ønsker og præferencer, individer har – uanset hvad de måtte være – så mener Segal med Aristoteles, at det er muligt at diskutere vore præferencers legitimitet på rationel vis, ikke mindst i lyset af etiske værdier. De fleste af os har nok præferencer, som ikke er særligt ønskværdige, for eksempel fordi de er umoralske eller ikke særligt bæredygtige. Mange ønsker at blive så rige som muligt, men Aristoteles mente, at penge hurtigt kan blive for meget af det gode og distrahere mennesker fra det væsentlige i livet. Senere enkelhedsfortalere som filosoffen Henry David Thoreau i 1800-tallet bemærkede også, at mennesket i grunden har brug for ganske lidt for at kunne leve godt, men at vi alligevel underkaster os et endeløst slid.

Ud over at diskutere en mængde konkrete forslag til et enklere liv mener Segal, at en vej væk fra forbrugersamfundet er at gøre arbejdets iboende værdi til omdrejningspunkt for økonomien. Populært sagt er det sådan, at hvis man er beskæftiget med noget meningsfuldt, bærer arbejdet næsten lønnen i sig selv, og så er det arbejdets kvalitative indhold, man vil drage omsorg for. Mange mennesker oplever dog tilsyneladende ikke at have et meningsfuldt arbejde. En britisk undersøgelse fra 2015 viste, at 37 % af de adspurgte erklærede, at deres arbejde ikke bidrager meningsfuldt til verden.²³ 50 % mente dog omvendt, at arbejdet er meningsfuldt. Jeg kender ikke til danske undersøgelser af præcis dette spørgsmål, men det er værd at bemærke, at danskerne har den højeste arbejdsmotivation overhovedet, hvilket måles ved at spørge, om man ville fortsætte med at arbejde, selv om det ikke var økonomisk nødvendigt (for eksempel hvis man vandt i lotto). Det vil danskere i højere grad end andre.²⁴ Om det skyldes, at vi har særligt meningsfulde jobs – eksempelvis at mange er beskæftiget med omsorgsopgaver i bred forstand i velfærdssektorerne – eller at vi er særligt præget af en protestantisk arbejdsetik, der ser arbejdet som værende værdifuldt i sig selv, ved jeg ikke. Under alle omstændigheder er det dog ikke svært at forestille sig, hvor let man bliver fremmedgjort fra arbejdet, når man oplever det som meningsløst. For eksempel hvis man ligefrem oplever, at verden ville være et bedre sted, hvis jobbet ikke eksisterede.

Den anarkistiske antropolog David Graeber har argumenteret for, at vores verden efterhånden er fyldt med „bullshitjobs“, som ikke tjener nogen gavnlig social funktion.²⁵ I et bullshitjob bliver det kvantitative aspekt ved arbejdet – hvor høj er lønnen? – det eneste vigtige, når den kvalitative værdi forsvinder. Hvis vi omvendt finder ud af, hvad der har iboende meningsfylde i livet, vil vi lettere kunne fokusere på det og tillade os selv at gå glip af det, der ikke har.²⁶ Problemet er dog, at vi sjældent har mulighed for overhovedet at overveje dette spørgsmål, idet det forudsætter ordentlig tid til diskussion og eftertanke. De seneste årtiers styringstænkning med new public management og lean production kan kritiseres for at have fjernet opmærksomheden fra det kvalitative indhold i vores arbejdsaktiviteter til fordel for et fokus på, hvor meget, hvor hurtigt, hvor længe og hvordan man får „mest muligt for pengene“.

Ifølge Segal forudsætter refleksionen over meningsfylde også helt grundlæggende evnen til at hvile sig. Han hylder det at hvile sig som en kunst, man skal lære, og som kræver en særlig slags disciplin. At hvile sig er ikke nødvendigvis at gøre ingenting og blive overladt til sin egen rastløshed, men derimod at indgå i ritualiserede omgangsformer og praksisser sammen med andre. Segal, der er jøde, advokerer eksempelvis for betydningen af sabbatten som en organiseret, disciplineret form for hvile i et fællesskab med andre. Det ritualiserede samvær skaber fælles fokus og udgør et helle, hvor det er legitimt at slappe af og måske reflektere over nogle andre spørgsmål, end man gør til daglig. Det kan ske i regi af religiøse fællesskaber, i forsamlingshuse, på folkeuniversiteter eller højskoler. Men også bare i det daglige samvær i en familie, der taler om dagen, der er forløbet. I bogens sidste kapitel vil jeg argumentere for betydningen af sådanne ritualiserede praksisser, der rammesætter vores liv og fokuserer vores opmærksomhed – ofte på en æstetisk måde – der gør det lettere at gå glip af alt det uvæsentlige.

Gå glip af hvad?

Dette kapitel har på ganske få sider beskrevet nogle komplekse problemer. Jeg påstår langtfra at have leveret en tilbundsgående analyse af det grænseløse og ikke-bæredygtige forbrugersamfund og dets ulighedsskabende mekanismer. Ambitionen har udelukkende været at skitsere den historisk-politiske udvikling som klangbund for de følgende eksistentielle, etiske, psykologiske og æstetiske diskussioner af begrænsningens kunst. Kapitlet har alene forsøgt at pege på nødvendigheden af at gå glip af noget. De følgende kapitler viser, at dette ikke behøver at være et forfærdeligt afsavn, men derimod kan blive en dyd.

Som antydet var dette på sin vis også simple living-bevægelsens anliggende, men den forblev for elitær, individualistisk og for neutral med hensyn til, hvad der skal vælges fra. Det viste sig at være alt andet end simpelt at leve enkelt, da det kræver temmelig store ressourcer af individet. Hvis vi ønsker en fælles drøftelse af, hvad vi skal gå glip af som samfund, må vi derfor bruge de almindelige demokratiske institutioner. Vi må forstå, at vi hver især er afhængige af fællesskabet for at kunne leve vores individuelle liv. Der bør ikke opstilles et modsætningsforhold mellem individ og samfund, idet de i grunden er hinandens forudsætninger. Og i et velfærdssamfund som det danske har vi formentlig bedre forudsætninger end mange andre steder for at bevare væsentlige goder på en måde, der gør, at den enkelte ikke er dømt til at stræbe efter mere-mere-mere. Som Segal nævner i sin bog, er det fordelagtigt for et samfund at indrette sunde og smukke byer, da man her ikke behøver at tjene så meget for at få del i goderne. Hvis man bor et sted med velfungerende offentlige parker og pladser, behøver alle ikke eje deres egen parcel, og hvis der er indbydende biblioteker, museer og god offentlig transport, er vi tæt på at have skabt grundlag for en livsform, som Aristoteles ville kunne trives med. Endda uden de umyndiggjorte kvinder og slavegjorte individer, der på Aristoteles’ tid var forudsætningen for, at de frie, mandlige borgere kunne nyde livet med filosofiske diskussioner i hinandens selskab. Segal nævner det at læse gode bøger som hovedsymbol for et liv i enkelhed. Glæden ved litteratur er for ham den største gave, man kan give sine børn. Jeg er enig, men vil tilføje, at andre værdifulde fænomener og aktiviteter kan supplere eller erstatte bøgerne. Pointen med bøgerne er dog, at det kan være ganske gratis at læse dem, og at det forudsætter en god uddannelse at lære at værdsætte dem. Og god uddannelse er afgørende at give vores børn, hvis vi ønsker, at de skal lære kunsten at gå glip af noget. Den kunst kommer ikke af sig selv.

Her er vi også ved det afgørende dilemma bag det politiske argument for at lære at nøjes: Bryder det ikke med grundtanken i et liberalt demokrati, hvis vi begynder at blande os i, hvad andre skal gå glip af? Må enhver ikke selv finde ud af det? Jo, dette er efter min mening en grundlæggende værdi, men den støder i disse år sammen med et legitimt ønske om at løse de kriser, som kapitlet her har taget udgangspunkt i: På den ene side bør vi ikke ofre folks frihed i formynderiets navn, men på den anden side må vi nok erkende, at frihed ikke bare kan defineres negativt – som frihed fra andres indblanding – men også må forstås positivt – som frihed til at kunne læse, skrive, regne, ræsonnere, deltage i demokratiet og tage ansvar for sit eget og det fælles liv. Og den frihed forudsætter et modent sind samt opbygningen af indsigt og evner, hvad enten den enkelte ønsker det eller ej. Friheden forudsætter også solidaritet, der kort sagt kan bestemmes netop som det, denne bog handler om: en villighed til at give afkald på noget, hvor det er til fordel for en anden, der har mere brug for det. Hvis ingen vil give afkald på noget, bliver tilværelsen en kamp mellem individer om at få mest, hvilket kun giver frihed til de allerstærkeste. Dilemmaet mellem frihed og tvang er på en måde al pædagogiks omdrejningspunkt – man skal nemlig tvinges til dannelse for at kunne blive fri – og det er efter min mening det samme omdrejningspunkt, vi skal have øje for i vores politiske diskussioner.

Noter

1 Et første forsøg på at beskrive kunsten at gå glip af noget udkom som indlæg i Politiken den 1. januar 2016, og siden er idéen vokset i mig. Se http://politiken.dk/debat/profiler/svendbrinkmann/art5631190/Lad-osg%C3%A5-glip-af-noget-mere-i-2016. ↩

2 Han har for eksempel skrevet om det i bogen fra 2009 Writing Up Qualitative Research (3. udg.). Sage Publications. ↩

3 Jeg var redaktør sammen med Cecilie Eriksen, og bogen udkom i 2005 på Forlaget Klim. ↩

4 Som analyseret i min bog fra 2014, Stå fast: Et opgør med tidens udviklingstvang. Gyldendal Business. ↩

5 Ove Kaj Pedersen (2011): Konkurrencestaten. Hans Reitzels Forlag, s. 206. ↩

6 Jørgen Steen Nielsen (2011): Velkommen til antropocæn. Information, 27. juni 2011, https://www.information.dk/udland/2011/06/velkommen-antropocaen. ↩

7 Elizabeth Kolbert (2014): The Sixth Extinction: An Unnatural History. Bloomsbury. Mange af de skræmmende problematikker er sammenfattet af Arne Johan Vetlesen og Rasmus Willig i en kommende bog med titlen Hvad skal vi svare? Jeg vil gerne takke forfatterne for at have fået lov at læse med inden udgivelsen. ↩

8 Se for eksempel denne artikel, der formidler synspunktet fra forskellige klimaforskere: http://www.vg.no/nyheter/utenriks/klimatrusselen/klimaforsker-tror-ikke-lengerverden-kan-reddes/a/23926305/. ↩

9 Jason Hickel (2017): The Divide: A Brief Guide to Global Inequality and its Solutions. William Heinemann. ↩

10 I en omdiskuteret bog fra 2009 kaldet The Spirit Level: Why Equality is Better for Everyone. Penguin. ↩

11 http://www.oecd.org/social/inequality.htm. ↩

12 Paul Mason (2016): Postcapitalism: A Guide to Our Future. Penguin. ↩

13 Hartmut Rosa (2015): Social Acceleration: A New Theory of Modernity. Columbia University Press. ↩

14 Zygmunt Bauman (2000): Liquid Modernity. Polity. ↩

15 Dette analyserede jeg i bogen Stå fast: Et opgør med tidens udviklingstvang fra 2014. Gyldendal Business. ↩

16 Se Anders Petersen (2016): Præstationssamfundet. Hans Reitzels Forlag. ↩

17 Bl.a. i klassikeren Risk Society fra 1992. Sage Publications. ↩

18 Robert Goodin (2012): On Settling. Princeton University Press. ↩

19 Benjamin Barber (2007): Consumed: How Markets Corrupt Children, Infantilize Adults, and Swallow Citizens Whole. Norton. ↩

20 I dag lader andre koncepter til at have overtaget, herunder „slow living“-bevægelsen, der kan ses som en modstand mod den sociale acceleration, som Hartmut Rosa og andre har analyseret. ↩

21 Jerome Segal (2006): Elskværdig enkelhed: Mod en filosofi og politik for det enkle liv. Philosophia. ↩

22 The United States House Committee on the Budget. ↩

23 https://yougov.co.uk/news/2015/08/12/british-jobs-meaningless/. ↩

24 John Tonboe (2004): „I dit ansigts sved ... Danmark som arbejdssamfund“. I M.H. Jacobsen & J. Tonboe (red.) Arbejdssamfundet. Hans Reitzels Forlag. ↩

25 http://evonomics.com/why-capitalism-creates-pointlessjobs-david-graeber/. ↩

26 Dette var temaet i Ståsteder: 10 gamle ideer til en ny verden. Gyldendal Business. ↩

Forfatteren Svend Brinkmann

Svend Brinkmann (f. 1975) er professor i psykologi på Aalborg Universitet og Professor II på Universitetet i Bergen. Hans forskning foregår i grænsefladen mellem psykologi, filosofi og kulturanalyse, og han er forfatter til en lang række bøger og artikler om disse områder. Aktuelt forsker han i den stigende udbredelse af psykiatriske diagnoser og har for nylig modtaget en såkaldt Sapere Aude-bevilling fra Det Frie Forskningsråd til dette formål.

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig Gyldendal Business Fokus på www.GyldendalBusiness.dk. Så sender vi dig en jævnlig nyhedsmail med ny viden til dit arbejdsliv. Om bøger, forfattere og arrangementer.

LINKEDIN

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER

Gå glip (Læseprøve)

om begrænsningens kunst i en grænseløs tid

af Svend Brinkmann

© 2017 Gyldendal A/S

Omslag: Monotone

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-24535-6

© Svend Brinkmann & Gyldendal Business 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.Gyldendalbusiness.dk