Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2017

Om Liljen i dalen

Liljen i dalen er Honoré de Balzacs roman fra 1835, der skildrer forfatterens egen fødeegn, Touraine, og den umulige kærlighed.

Honoré de Balzac

Liljen i dalen

På dansk ved
Kristen D. Spanggaard

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Liljen i dalen (Gratis uddrag)

Honoré de Balzac

På dansk ved Kristen D. Spanggaard
Originalens titel: Le Lys dans la vallée

I e-bogen er der af navigationsmæssige hensyn indført kapitelinddelinger. Disse forefindes ikke i den trykte bog.

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-24663-6

© Honoré de Balzac & Gyldendal 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

Dedikation

Til Hr. J.-B. Nacquart,
Medlem af det kongelige lægevidenskabelige Akademi.

Kære Doktor! Hermed følger et af de mest omhyggeligt udarbejdede Led i et langsomt og møjsommeligt opført litterært Bygningsværk. Paa dets første Blad vil jeg sætte Deres Navn, lige saa meget for at takke den fremragende Læge, der i sin Tid reddede mit Liv, som for at hylde Vennen og den daglige Omgangsfælle.

de Balzac.

Til Fru Grevinde Natalie de Manerville.

Jeg bøjer mig for dit Ønske. Den Kvinde, som vi elsker højere end hun elsker os, har Privilegium paa ved enhver Anledning at faa os til at glemme den sunde Fornufts Forskrifter. For ikke at se eders Pande rynkes, for at undgaa det surmulende Udtryk, som ved det mindste Afslag lægger sig om eders Læber, ophæver vi paa mirakuløs Maade Afstandene, vi giver vort Blod, vi sætter vor Fremtid paa Spil. I Dag vil du vide noget om min Fortid. Tag da disse Blade! Men een Ting maa du vide, Natalie: for at adlyde dig har jeg maattet overvinde min Afsky for at røre ved disse hidtil hemmeligholdte Ting. Men hvorfor blive mistroisk, fordi jeg midt under min Lykke pludselig synker hen i langvarige Drømmerier? Hvorfor disse Vredesanfald, som forøvrigt er saa henrivende hos en elsket Kvinde, fordi jeg undertiden bliver tavs? Kunde du ikke have affundet dig med Modsætningerne i min Karakter uden at spørge om Grunde? Gemmer dit Hjerte Hemmeligheder, som du ikke kan skaffe dig Tilgivelse for, før du kender mine?

Men du har altsaa gættet det, Natalie, og maaske er det bedst, at du ved alt. Ja, mit Liv beherskes af et Skyggebillede. Det dukker op i vage Omrids ved de mindste Ord, som minder mig derom, og ofte svæver det uden Foranledning over mit Hoved. I Dybet af min Sjæl er betydningsfulde Hemmeligheder begravet – ligesom disse undersøiske Vækster, der kan skelnes ved roligt Vande, men som af det oprørte Hav i Brudstykker kastes op paa Strandbredden. Skønt alt, hvad jeg har skrevet for at give mine Ideer Udtryk, har været præget af disse gamle Bekymringer, som volder mig saa megen Smerte, naar de vaagner alt for pludseligt, kunde der dog maaske i den Bekendelse, jeg her forelægger dig, være Ting, som kunde saare dig … men husk saa paa, at du har truet mig, hvis jeg ikke adlød dig. Straf mig da ikke, fordi jeg har adlydt dig. Jeg vilde ønske, min Bekendelse kunde fordoble din Kærlighed. Paa Gensyn i Aften.

Felix.«

Hvor findes den Digter, som i Erindring om sin egen ulykkelige Barndoms Taarer skænker os den skønneste af alle Elegier: Skildringen af de stumme Kvaler, som Sjæle lider, hvis endnu sarte Rødder kun møder haarde Sten i Hjemmets Jord, hvis første Løv sønderrives af hadske Hænder, hvis Blomster svides af Frosten, i det Øjeblik de springer ud? Hvilken Digter vil afmale os Smerterne hos Barnet, hvis Læber dier et hadefuldt Bryst, og hvis Smil dør bort under et strengt Øjes fortærende Ild? En Skildring af saadanne stakkels Hjerter, som kuedes af dem, hvis Opgave det var at fremme Udviklingen af deres Følsomhed, vilde være min Ungdoms sande Historie. Hvilken Forfængelighed kunde jeg saare? Jeg, en nyfødt? Hvilken legemlig eller sjælelig Vantrivsel var det, som foraarsagede min Moders Kulde? Var jeg et Pligtbarn, et, hvis Fødsel skyldes en Tilfældighed, eller hvis Liv er en Bebrejdelse?

Jeg blev sat i Pleje hos en Amme paa Landet; dèr blev jeg i tre Aar, glemt af min Familie. Da jeg kom tilbage til mit fædrene Hjem, gjaldt jeg for saa lidt, at jeg kun blev Genstand for Folks Medlidenhed. Jeg kender hverken den Følelse eller det lykkelige Tilfælde, ved hvis Hjælp jeg havde kunnet rejse mig efter dette første Fald. Barnet i mig aner intet derom, og Manden har glemt det. Langtfra at mildne min Lod morede min Broder og mine to Søstre sig med at tilføje mig Lidelser. Det Sammenhold, i Kraft af hvilket Børn dækker over deres Smaasynder, og som tidligt lærer dem at respektere Æresbegreberne, eksisterede ikke i Forbindelse med mig; tværtimod blev jeg ofte straffet for min Broders Forseelser uden at kunne sætte mig op imod denne Uretfærdighed. Var det den hos Børn spirende Evne til at gaa de voksne under Øjnene, som fik dem til at være med i de Forfølgelser, som pinte mig, for at de kunde indynde sig hos en Moder, som de ogsaa selv frygtede? Var det et Udslag af deres Hang til Efterligning? Var det Trang til at prøve deres Styrke, eller Mangel paa Medlidenhed? Maaske var det alle disse Aarsager tilsammen, som berøvede mig et smukt Søskendeforholds Glæder. Tidligt blottet for al Hengivenhed kunde jeg intet elske, og dog havde Naturen givet mig et elskende Hjerte. Mon en Engel samler disse en bestandig afvist Følsomheds Suk? Der gives Sjæle, hos hvem miskendte Følelser slaar over i Had; i min svulmede de som en Flod og gravede sig et Leje, hvorfra de senere vældede ud over mit Liv. Alt efter Menneskets Anlæg kan den Vane at skælve slappe Karakterens Fasthed og avle Frygt, og Frygten tvinger en til altid at give efter. Deraf kommer en Svaghed, som forringer Mennesket og forlener det med noget vist slaveagtigt. Men disse evindelige Kvaler vænnede mig til at udfolde en Styrke, som voksede ved Brugen og lagde Grunden til min sjælelige Modstandskraft. Da jeg stadig ventede at blive tilføjet en ny Smerte, ligesom Martyrerne altid ventede et nyt Slag, kom hele mit Væsen til at udtrykke en dyster Resignation, som kvalte Barndommens Livfuldhed og Aktivitet; dette blev opfattet som et Symptom paa Aandssløvhed og syntes at retfærdiggøre min Moders ildevarslende Gisninger. Bevidstheden om, at jeg led uretfærdigt, vakte tidligt Stoltheden, Forstandens Frugt, i mig; og min Stolthed lagde utvivlsomt Baand paa de slette Tilbøjeligheder, hvis Udvikling en saadan Opdragelse kunde have begunstiget.

Omend min Moder forsømte mig, var jeg dog stundom Genstand for hendes Omhu; undertiden talte hun om min Undervisning og ytrede Ønske om at beskæftige sig med den; det løb mig da koldt ned ad Ryggen ved Tanken om de Kvaler, et dagligt Samvær med hende vilde udsætte mig for. Jeg velsignede min Forladthed og var lykkelig over at kunne blive nede i Haven og lege med Sten, iagttage Insekterne og betragte det blaa Himmelhvælv. Skønt Ensomheden maatte føre til Drømmerier, hidrørte min Smag for at grublisere dog fra en Hændelse, som kan give Dem et Begreb om min ulykkelige Barndom. Saa lidet agtede man paa mig, at Guvernanten ofte glemte at faa mig i Seng. En Aften sad jeg sammenkrøbet under et Figentræ og betragtede en Stjerne med den mærkelige Lidenskab, som griber Børn, og hvortil min tidligt udviklede Melankoli føjede en Slags sentimental Forstaaelse. Mine Søstre legede og raabte op. Jeg hørte i det fjerne Støjen fra deres Leg som et Akkompagnement til mine Tanker. Støjen hørte op, Natten brød frem. Tilfældigvis opdagede min Moder, at jeg var borte. For at undgaa Bebrejdelse holdt vor Guvernante – en meget streng Frøken Caroline – med min Moder i hendes uberettigede Frygt ved at paastaa, at jeg hadede mit Hjem, og at hvis ikke hun opmærksomt havde holdt Øje med mig, vilde jeg allerede være stukket af; jeg var ikke aandssløv, men lumsk; blandt alle de Børn, som havde været betroet hendes Omsorg, havde hun aldrig truffet noget, hvis Anlæg var saa slette som mine. Hun lod, som om hun ledte efter mig, og kaldte paa mig; jeg svarede; hun kom hen til Figentræet, hvor hun vidste jeg sad.

– Hvad bestilte du dèr? spurgte hun.

– Jeg kiggede paa en Stjerne.

– Du kiggede ikke paa nogen Stjerne, sagde min Moder, som lyttede efter os oppe fra sin Balkon, har man Forstand paa Astronomi i din Alder?

– Ak, Frue, udbrød Caroline, han har drejet paa Vandhanen, Haven er oversvømmet.

Der blev almindelig Opstandelse. Mine Søstre havde moret sig med at dreje paa denne Hane for at se Vandet strømme ud; men overraskede over den tykke Vandstraale, som havde oversprøjtet dem, havde de tabt Hovedet og var flygtet uden at have kunnet lukke Hanen. Paagrebet og overbevist om at have udtænkt denne Gavtyvestreg, beskyldt for Løgn, da jeg forsikrede om min Uskyld, blev jeg strengt straffet. Men, grufulde Revselse! Jeg blev gennemheglet for min Kærlighed til Stjernerne, og min Moder forbød mig at opholde mig i Haven om Aftenen. Tyranniske Forbud øger en Lidenskab, endnu mere hos Børn end hos Voksne. Børn har fremfor de Voksne den Fordel, at de kun tænker paa det forbudte, som da øver en uimodstaaelig Tiltrækning paa dem. Jeg fik altsaa ofte Prygl for min Stjernes Skyld. Da jeg ikke kunde betro mig til nogen, meddelte jeg den min Sorg i denne rørende Enetale, som et Barn bruger, naar det skal fremstamme sine første Tanker, ligesom det nylig har fremstammet sine første Ord. I 12 Aars Alderen, i Skolen, beskuede jeg den atter med navnløs Fryd, saa dybe Spor i Hjertet efterlader de Indtryk, man modtager i Livets Morgen.

Carl var fem Aar ældre end jeg og lige saa smukt et Barn, som han nu er en smuk Mand. Han var min Faders Yndling, min Moders Øjesten, Familiens Haab, følgelig Husets Konge. Han var velskabt og kraftig og havde sin egen Lærer. Jeg upaaagtede og sygelige Barn blev fem Aar gammel som hjemmeboende Elev sat i en Kostskole i Byen, fulgt derhen om Morgenen og hentet om Aftenen af min Faders Tjener. Jeg tog af Sted medbringende en sparsomt forsynet Madkurv, hvorimod mine Kammerater medbragte rigelige Forsyninger. Denne Modsætning mellem min Armod og deres Rigdom skaffede mig tusinde Lidelser.

Tours’ berømte Flæskeboller og Fedtegrever udgjorde Hovedbestanddelen af det Maaltid, som vi indtog midt paa Dagen, mellem Morgenmaden og Middagen, som vi spiste, saa snart vi var kommet hjem. Denne Ret, som lovprises saa stærkt af nogle Gourmander, forekommer i Tours sjældent paa Aristokraternes Borde. Skønt jeg nok havde hørt Tale om den, før jeg blev sat i Skolen, havde jeg aldrig haft den Lykke at se denne brune Masse lagt paa en Skive Brød. Men selv om dette Paalæg ikke havde været paa Mode i Skolen, vilde min Lyst til den ikke have været mindre brændende. Thi det var formelig blevet en fiks Idé hos mig, Magen til den Lyst, som Portnerfolkenes Ragout vakte hos en af Paris’ mest elegante Hertuginder, en Lyst, hun – Kvinde som hun var – tilfredsstillede. Børn læser Begærligheden i ens Blik, lige saa let som De læser Kærligheden deri. Jeg blev altsaa en herlig Skive for Spot. Mine Kammerater, som næsten alle tilhørte det lavere Bourgeoisi, kom og viste mig deres dejlige Fedtegrever og spurgte mig, om jeg vidste, hvordan de lavedes, hvor de solgtes, og hvorfor jeg ikke havde nogen af den Slags med. De slikkede sig om Munden og priste deres Flæskeboller, dette Svinekød, der er æltet sammen med sit Fedt, og som ligner kogte Trøfler. De undersøgte min Kurv, men fandt kun Olivet-Ost eller nogle tørre Frugter og pinte mig med deres Udbrud: »Naa, du har altsaa overhovedet ikke noget af den Slags med« – hvilket lærte mig at maale Afstanden mellem min Broder og mig. Denne Modsætning mellem min Forladthed og de andres Lykke har tilsmudset min Barndoms Roser og afbleget min Ungdoms Vaar. Første Gang, jeg – narret af en ædel Følelse – rakte Haanden frem for at modtage den saa højt attraaede Lækkerbidsken, som blev mig tilbudt med en hyklerisk Mine, trak Spasmageren sit belagte Brød tilbage under Latter fra Kammeraterne, som forud var indviede i dette Udfald af Spøgen.

Saa sandt som de mest fremragende Aander er modtagelige for Forfængelighed, hvorfor saa ikke bære over med Barnet, som græder over at se sig haanet og spottet? Hvor mange Børn vilde ikke efter denne Spøg være blevet Gourmander, Snyltere, Spytslikkere. For at undgaa Forfølgelserne gav jeg mig til at slaas. Fortvivlelsens Mod gjorde mig frygtelig, men jeg var nu engang Genstand for Had og stod uden Støtte over for de andre Drenges forræderiske Anslag. En Aften, da jeg var paa Vej hjem, fik jeg i Ryggen et Slag af et sammenrullet Lommetørklæde fyldt med Sten. Da Tjeneren, som hævnede mig grusomt, fortalte min Moder om dette Optrin, udbrød hun:

– Dette vanartede Barn faar vi kun Sorger af!

Jeg blev grebet af en frygtelig Mistillid til mig selv ved at mærke, at jeg i Skolen vakte den samme Afsky som hos Familiens Medlemmer. I Hjemmet saavel som i Skolen lukkede jeg mig inde i mig selv. Et andet Snefald forhalede Blomstringen af de Spirer, som var lagt i min Sjæl. De, som jeg saa var elskede, var nogle forvorpne Lømler. Min Stolthed oprørtes ved denne Iagttagelse, og jeg vedblev at være ene. Paa den Maade blev det mig stadig umuligt at faa Luft for de Følelser, hvoraf mit stakkels Hjerte svulmede. Ved bestandig at se mig forstemt, hadet, ensom, styrkede ogsaa Læreren den fejlagtige Mening, min Familie nærede om min slette Natur. Saa snart jeg kunde skrive og læse, fik min Moder mig ekspederet til Pontlevoy, til en Skole, som lededes af Oratorianerne; de modtog Børn paa min Alder i en Klasse, som hed Ikke-Latinere, hvor ogsaa de Elever, som paa Grund af for langsom Fatteevne ikke kunde lære det elementære, blev siddende.

Dèr blev jeg i otte Aar uden at se nogen af min Familie – og jeg førte en Paria-Tilværelse. Jeg skal forklare Dem hvordan og hvorfor. Jeg havde kun tre Francs om Maaneden til mine smaa Fornøjelser, en Sum, som næppe slog til til Penne, Pennekniv, Linealer, Blæk og Papir, som vi selv skulde holde os med. Da jeg altsaa hverken kunde købe Stylter eller Hestetømmer eller nogen af de til Legene paa Skolen nødvendige Ting, var jeg bandlyst fra Legene. For at faa Lov til at deltage i dem havde jeg maattet krybe for de rige eller smigre de stærke i min Klasse. Den mindste af disse Ydmygelser, som Børn saa let indvilger i, fik mit Hjerte til at vende sig i mig. Jeg tog Stade under et Træ, fortabt i vemodige Drømmerier; dèr læste jeg de Bøger, som Bibliotekaren hver Maaned fordelte mellem os. Hvor mange Kvaler dækkede denne umenneskelige Ensomhed ikke over! Hvilken Hjerteangst fremkaldte ikke min Forladthed? Forestil Dem, hvad min sarte Sjæl maatte føle ved en første Prisuddeling, hvor jeg fik de to mest ansete: Prisen for Stil og Prisen for Oversættelse. Da jeg kom op paa Scenen for at modtage dem under Bifaldsraab og Touche, havde jeg hverken min Fader eller min Moder til at fejre mig, medens Gulvet var fuldt af mine Kammeraters Slægtninge. I Stedet for at kysse Uddeleren, som Skik og Brug var, kastede jeg mig til hans Bryst og brast i Graad. Om Aftenen brændte jeg mine Præmier i Kakkelovnen. Mine Kammeraters Forældre boede i Byen den Uge, hvori Eksaminationerne, som gik forud for Prisuddelingen, fandt Sted. Derfor forlod mine Kammerater nok saa glade Skolen om Morgenen, hvorimod jeg, hvis Forældre boede blot nogle faa Mil derfra, blev tilbage paa Legepladsen sammen med »de oversøiske« – et Navn, man gav de Elever, hvis Forældre boede i Vestindien eller i Udlandet. Om Aftenen under Bønnen pralede de barbariske Kammerater af de gode Middage, de havde spist sammen med deres Forældre. De vil stadig se min Ulykke vokse i Omfang i Forhold til Størrelsen af de Samfundskredse, hvori jeg kommer til at færdes.

Hvor mange Anstrengelser har jeg ikke gjort mig for at afryste det Hemningskompleks, som fordømte mig til kun at leve i mig selv. Hvor mange længe nærede Forhaabninger med tusinde Følelsesudbrud blev ikke ødelagt paa een Dag! For at faa mine Forældre til at komme ud paa Skolen skrev jeg Breve til dem, fulde af maaske svulstigt udtrykte Følelser. Men burde disse Breve have paadraget mig Bebrejdelser fra min Moder, som kun ironisk dadlede min Stil? Uforknyt lovede jeg at opfylde de Betingelser, som min Fader og Moder kunde stille for at komme; jeg bønfaldt om Hjælp hos mine Søstre, som jeg skrev til paa deres Navne- og Fødselsdage med den Punktlighed, som karakteriserer stakkels tilsidesatte Børn, men min Udholdenhed var forgæves. Da Tiden for Prisuddelingen nærmede sig, fordoblede jeg mine Bønner, jeg talte om Triumfer, som jeg tog paa Forskud. Ledet paa Vildspor af mine Forældres Tavshed ventede jeg dem i sygelig Spænding. Jeg fortalte mine Kammerater, at de kom; og naar ved Forældrenes Ankomst den gamle Portner med rungende Skridt gik over Gaardspladsen for at kalde paa Eleverne, fik jeg en voldsom Hjertebanken. Men aldrig nævnede den gamle mit Navn.

En Dag, da jeg bebrejdede mig selv, at jeg havde forbandet Livet, pegede min Skriftefader mod Himlen, hvor de Palmer venter os, som forjættes i Frelserens Ord: salige de som sørge. Efter min første Altergang styrtede jeg mig derfor ned i Bønnens gaadefulde Dybder, draget af de religiøse Tanker, hvis aandelige Trylleri betager unge Mennesker. Besjælet af en brændende Tro bad jeg Gud for min Skyld gentage de gribende Mirakler, som jeg havde læst om i Martyrbogen. Fem Aar gammel fløj min Sjæl mod en Stjerne, tolv Aar gammel vilde jeg banke paa Døren til det Allerhelligste. Min Ekstase fremkaldte ubeskrivelige Drømmesyner, som opfyldte min Fantasi, udviklede min Følsomhed og styrkede min Tænkeevne. Jeg har ofte tænkt mig disse sublime Syner komme fra Engle, hvis Opgave var at forme min Sjæl til Bærer af en guddommelig Skæbne; de har skænket mine Øjne Evnen til at se Tingenes inderste Væsen; de har beredt mit Hjerte for Mystikken, som gør Digteren ulykkelig, hvis han har den skæbnesvangre Evne at kunne sammenligne det, han føler, med det, som er, alt det store, han har villet udrette, med det lidet, han opnaar; de har i mit Hoved skrevet en Bog, hvori jeg kunde læse, hvad det var jeg skulde tolke; de har paa mine Læber lagt Improvisatorens Glød.

Min Fader nærede nogen Tvivl om Værdien af Oratorianernes Undervisning; han kom og tog mig ud af Pontlevoy for at anbringe mig i et Institut i Paris, beliggende i Marais-Kvarteret. Jeg var 15 Aar. Efter en Prøveeksamination blev Eleven fra næstøverste Klasse i Pontlevoy fundet værdig til at kunne komme i 3die Klasse. De Lidelser, jeg havde gennemgaaet i Hjemmet, paa Skolen, paa Kollegiet, oplevede jeg i en ny Form under mit Ophold i Pension Lepitre. Min Fader havde ingen Penge givet mig. Da mine Forældre havde forvisset sig om, at jeg vilde faa Kosten og Klæderne, blive proppet med Latin og stoppet med Græsk, var alt afgjort. Under mit Ophold paa Kollegiet har jeg kendt næsten tusinde Kammerater, men aldrig hos nogen af deres Forældre fundet Magen til en Ligegyldighed som den, mine Forældre udviste. Hr. Lepitre, som var Bourbonerne fanatisk hengiven, havde haft nogen Forbindelse med min Fader paa det Tidspunkt, da nogle hengivne Royalister forsøgte at bortføre Dronning Marie-Antoinette fra Temple. Nu havde de fornyet Bekendtskabet, og Hr. Lepitre mente sig forpligtet til at raade Bod paa min Faders Forsømmelse; men den maanedlige Sum, han gav mig, var kneben, thi han kendte ikke min Families Hensigter.

Skolepensionen var installeret i det gamle Joyeuse-Palæ, hvor der – som i alle de gamle, herskabelige Boliger – var indrettet en Portnerloge. I Frikvarteret forud for det Tidspunkt, da »Slavefogeden« skulde følge os til Lycée Charlemagne, gik de velstillede Kammerater ind og spiste Morgenmad hos vor Portner, som hed Doisy. Hr. Lepitre kendte ikke noget til – eller saa igennem Fingre med – den Forretning, Doisy drev som veritabel Smugkrovært, hvem Eleverne havde Fordel af at fedte for: han var det hemmelige Skærmbræt for vore Afstikkere, Medvider om vor Hjemkomst sent ud paa Natten, vor Mellemmand over for dem, som udlejede forbudte Bøger. Morgenmad med Café au lait var kun for de velhavende, hvilket forklaredes af den kolossale Pris, som Kolonialvarerne gik op i under Napoleon. Hvis Brugen af Sukker og Kaffe var Luksus hos Forældrene, var det hos os kun en forfængelig Lyst til at vise os, noget, som kunde have vakt vor Lidenskab efter denne Nydelse, hvis ikke Trangen til Efterligning, Lækkersult og Modens Smitte havde været tilstrækkelig. Doisy gav os Kredit; han gik ud fra, at vi alle havde Søstre eller Tanter af den Slags, som glæder sig over Drenges Standsfølelse og betaler deres Gæld. Jeg modstod længe denne Smugkros Fristelser. Dersom mine Dommere havde kendt Forførelsens Styrke, min Sjæls heltemodige Higen efter Standhaftighed, det tøjlede Begær under min langvarige Kamp mod Fristelsen, vilde de have aftørret mine Taarer i Stedet for at faa dem til at rinde. Men kunde jeg, et Barn, eje den Aandsoverlegenhed, som faar en til at lade haant om Næstens Foragt? Desuden følte jeg maaske den standsmæssige Ulighed, en Følelse, som skærpedes ved min Higen efter at komme opad.

Omtrent ved Slutningen af det andet Aar kom min Fader og min Moder til Paris. Dagen for deres Komme blev mig meddelt af min Broder; han boede i Paris, men havde ikke besøgt mig en eneste Gang. Mine Søstre var med paa Rejsen, og vi skulde se Paris sammen. Den første Dag skulde vi spise til Middag i Palais Royal for at være saa nær som muligt ved Théâtre Français. Trods den Rus, som dette Program med uventede Fester hensatte mig i, svækkedes dog min Glæde ved Tanken om det voldsomme Uvejr, som jeg vidste vilde bryde løs over mit Hoved, et af disse Uvejr, som saa hurtigt knækker Ulykkens Skødebørn. Jeg skulde gøre Rede for en Gæld paa 100 Frcs., som jeg havde paadraget mig hos Hr. Doisy, der truede med selv at ville forlange sine Penge hos mine Forældre. Jeg fandt da paa at bruge min Broder som Tolk over for Doisy, som Talerør for min Anger og som Mægler over for mine Forældre for at skaffe mig deres Tilgivelse. Min Fader hældede nærmest til Overbærenhed, men min Moder var ubarmhjertig; hendes mørkeblaa Øjne fik mig til at stivne; hun udslyngede nogle frygtelige Profetier:

»Hvad skulde jeg blive til senere, naar jeg i 17 Aars Alderen lavede den Slags dumme Streger? Var jeg virkelig hendes Søn? Agtede jeg at ruinere min Familie? Var jeg da ene i Reden? Krævede ikke den Løbebane, min Broder havde valgt, en ubegrænset Støtte, som han allerede havde gjort sig fortjent til ved en Opførsel, der kastede Glans over Familien, medens jeg derimod vilde blive dens Skam? Skulde mine to Søstre staa uden Medgift? Havde jeg da ingen Forstand paa Penges Værdi, og vidste jeg ikke, hvad min Uddannelse kostede? Hvad skulde jeg med Sukker og Kaffe? Bar en saadan Opførsel ikke Vidne om alle Laster?«

Marat var en Engel i Sammenligning med mig. Da jeg havde forvundet Choket af denne Ordstrøm, som gød tusinde Rædsler i min Sjæl, fulgte min Broder mig tilbage til Skolepensionen. Jeg blev snydt for Middagen paa Frères Provencaux og gik Glip af at se Talma i Britannicus. Saadan forløb Mødet med min Moder efter tolv Aars Adskillelse.

Da jeg var færdig med mine klassiske Studier, stillede min Fader mig under Hr. Lepitres Formynderskab. Jeg skulde lære den højere Matematik, studere Jura et Aar og derefter paabegynde videregaaende Studier. Som Logerende hos Hr. Lepitre, men fri for den tvungne Skolegang, troede jeg, min Armods Tid var forbi. Men til Trods for mine 19 Aar fortsatte min Fader med det System, hvorefter jeg var blevet sendt i Skole uden Proviant, paa Kollegiet uden Adgang til Smaafornøjelser, og som havde givet mig Doisy til Kreditor. Jeg havde kun faa Penge til min Disposition. Og hvad skal man stille op i Paris uden Penge? Forøvrigt blev min Frihed omhyggeligt lænkebundet. Hr. Lepitre lod mig følge til de juridiske Forelæsninger af en »Slavefoged«, som overgav mig i Professorens Hænder og senere paa Dagen afhentede mig igen. En ung Pige vilde være blevet bevogtet med mindre Omhu end den, min Moders Frygt inspirerede hende til, naar det gjaldt om at bevogte min Person. Paris skræmte med god Grund mine Forældre. Skoledrenge er i al Hemmelighed optaget af det samme, som de unge Piger i deres Institutter er optaget af. Hvad man end gør, disse taler altid om Elskeren, hine om Kvinden. Men i Paris, og paa den Tid, drejede Samtalerne mellem Kammeraterne sig især om Palais Royals Sodoma og Gomorrha. Palais Royal var et Kærlighedens Eldorado, hvor Guldbarrerne om Aftenen rullede som udmøntede Pengestykker. Dèr ophørte den mest uskyldshvide Tvivl, dèr kunde vor nyvakte Nysgerrighed tilfredsstilles. Palais Royal og jeg blev polare Modsætninger, tiltrukket af hinanden uden dog at kunne mødes. Hør nu blot, hvordan Skæbnen krydsede mine Planer.

Min Fader havde indført mig hos en af mine Tanter, som boede paa Ile Saint-Louis. Hos hende skulde jeg spise til Middag hver Torsdag og Søndag. Jeg blev fulgt derhen af Hr. eller Fru Lepitre, som paa de nævnte Dage selv gik ud; de hentede mig igen om Aftenen, naar de tog hjem. En ejendommelig Adspredelse! Markise de Listomère var en fornem, ceremonielt anlagt Dame, som aldrig kom paa den Tanke at tilbyde mig en Daler. Gammel som en Domkirke, malet som et Miniaturebillede, udsøgt i sin Paaklædning levede hun i sit Palæ, som om Ludvig XV ikke var død. Hun omgikkes kun nogle gamle, adelige Damer og Herrer, en Samling Forsteninger, i hvis Selskab jeg følte mig hensat til en Kirkegaard. Ikke een henvendte Ordet til mig, og jeg havde ikke Mod til at tale først. Under de fjendske og kolde Blikke skammede jeg mig over min Ungdom, som syntes at genere dem alle. I Betragtning af denne Ligegyldighed mente jeg, at en Afstikker maatte kunne lykkes; jeg havde foresat mig at liste bort straks efter Middagen for at ile til Palais Royals forbudte Paradis. Naar min Tante først var fordybet i sin Whist, skænkede hun ikke længer mig nogen Tanke. Jean, hendes Kammertjener, bekymrede sig kun lidet om, hvad Hr. Lepitre vilde sige. Men denne ulyksalige Middag trak uheldigvis ud, enten det nu skyldtes de tandløse Kæber eller Gebissernes daarlige Forfatning.

Endelig var jeg en Aften mellem Klokken otte og ni naaet ud paa Trappen, skælvende som Bianca Capella, den Dag hun flygtede. Men da Portneren havde aabnet Gadedøren for mig, saa jeg Hr. Lepitres Vogn holde udenfor paa Gaden og hørte det gamle Fæ kalde paa mig med sin hivende Stemme. Tre Gange lagde Skæbnen sig fatalt mellem Palais Royals Helvede og min Ungdoms Paradis. Den Dag da jeg skamfuld over min 20-aarige Uvidenhed havde besluttet at trodse alle Farer for at gøre en Ende paa den, i det Øjeblik jeg listede mig bort fra Hr. Lepitre, medens han steg til Vogns – et besværligt Foretagende, thi han var lige saa fed som Ludvig XVIII og havde Klumpfod – tænk Dem, saa kom netop min Moder kørende i Diligencen! Jeg standsedes af hendes Blik og blev staaende lammet som Fuglen foran Slangen. I Kraft af hvilket Skæbnens Spil mødte jeg hende dèr? Intet kunde være mere naturligt.

Napoleon var i Færd med at spille sine sidste Trumfer ud. Min Fader, som forudsaa Bourbonernes Tilbagekomst, var kommet til Paris for at vejlede min Broder, som allerede var ansat i det kejserlige Diplomati. Han var taget fra Tours sammen med min Moder, og hun havde paataget sig at bringe mig med hjem for at redde mig fra de Farer, som Hovedstaden syntes truet af efter deres Mening, som med Indsigt fulgte Fjendernes Fremmarch.

I Løbet af nogle Minutter var jeg ført bort fra Paris, just som Opholdet dèr var ved at blive skæbnesvangert for mig. De Kvaler, som var en Følge af min ustandseligt æggede Fantasis undertrykte Ønsker, og Kedsomheden ved et Liv, som formørkedes af stadige Afsavn, havde tvunget mig til at kaste mig over Studierne, ligesom fordum de Mænd, der var misfornøjede med deres Lod, trak sig tilbage til et Kloster. For mig var Studierne blevet en Lidenskab, som kunde blive skæbnesvanger for mig derved, at de holdt mig bundet i den Periode, hvor unge Mennesker bør give sig deres første Ungdoms lokkende Sysler i Vold.

Denne flygtige Skitse af en Ungdom – som De gætter har været præget af talløse Jeremiader – var nødvendig for at forklare den Indflydelse, den havde paa min Fremtid. Formet af saa mange sygelige Elementer var jeg endnu i 20 Aars Alderen lille, mager og bleg. Min viljestærke Sjæl maatte kæmpe med et Legeme, som tilsyneladende var svageligt, men som, efter hvad en gammel Læge i Tours sagde, gennemgik en kraftig Konstitutions sidste Formning. Barn af Skikkelse og Gamling af Aand havde jeg læst saa meget og grublet saa meget, at jeg – abstrakt set – kendte Livet i dets fulde Udfoldelse, just paa det Tidspunkt da jeg skulde faa Øjet op for dets Kløfters knudrede Stier og dets Sletters sandede Veje.

Uhørte Tilskikkelser bevirkede, at jeg i min Udvikling var blevet staaende i denne henrivende Periode, hvor Sjælens første Anelser vælder frem, hvor den vaagner op til Nydelser, og hvor alt forekommer den lifligt og frisk. Jeg var midt imellem min Overgangsalder, der trak ud som Følge af mit Arbejde, og min Manddomstid, som først sent skød sine grønne Grene. Ingen ung Mand var bedre end jeg forberedt til at føle, at elske. Hensæt Dem da, for rigtig at forstaa min Beretning, til den skønne Alder, hvor Munden er ubesmittet af Løgne, hvor Blikket er frimodigt, omend skygget af Øjenlaag, som tynges af Blufærdigheden i dens Kamp med Attraaen, hvor Aanden ikke føjer sig efter Selskabets Hykleri, hvor Hjertets Blufærdighed er lige saa udpræget som den første spontane Følelses overvældende Styrke.

Jeg skal ikke fortælle Dem om den Rejse, jeg foretog fra Paris til Tours sammen med min Moder. Hendes kolde Væsen lammede mine Følelsesudbrud. Hver Gang vi forlod et nyt Holdested, foresatte jeg mig at tale; men et Blik, et Ord jog mine vel forberedte Indledningsord paa Flugt. I Orléans, da vi var ved at skulle gaa til Sengs, bebrejdede min Moder mig min Tavshed. Jeg kastede mig for hendes Fødder, jeg omfavnede hendes Knæ under hede Taarer, jeg aabnede mit Hjerte, som strømmede over af Hengivenhed for hende, jeg forsøgte at røre hende med en velformet Forsvarstale, som var dikteret af min Tørst efter Kærlighed, og hvis Tonefald kunde have rørt selv en Ravnemoders Hjerte. Min Moder svarede kun, at jeg spillede Komedie. Jeg beklagede mig over, at hun havde forsømt mig, men hun kaldte mig blot en vanartet Søn. Jeg blev saa beklemt om Hjertet, at jeg i Blois rendte ud paa Broen for at springe i Loire-Floden. Mit Selvmord blev dog forhindret af Rækværkets Højde.

Ved min Ankomst til Hjemmet lagde mine to Søstre, som ikke kendte mig, mere Overraskelse end Ømhed for Dagen; senere forekom det mig, at de i Sammenligning med den første Modtagelse viste mig Venskab. Jeg blev indlogeret i et Værelse paa tredie Sal. De vil forstaa Omfanget af min Elendighed, naar jeg fortæller Dem, at min Moder ikke lod mig, en ung Mand paa 20 Aar, faa andet Linned, end hvad der hørte til mit usle Skoleudstyr, ikke anden Garderobe end mit Tøj fra Paris. Selv om jeg fløj fra den ene Ende af Dagligstuen til den anden for at tage hendes Lommetørklæde op, fik jeg kun den kolde Tak, som en Dame spenderer paa sin Tjener. Tvunget til at iagttage hende for at opdage, om der i hendes Hjerte var mere tilgængelige Steder, hvor min Trang til Ømhed havde kunnet slaa Rod, saa jeg i hende kun en fornem Dame, tør og spinkel, lunefuld, egoistisk, hoven som alle Listomère’rne, hos hvem Uforskammetheden er inkluderet i Medgiften. For hende var Livet kun Pligter, der skulde opfyldes. Alle de kolde Kvinder, jeg har mødt, har som hun gjort Pligten til en Religion. Hun modtog vor Opvartning, som en Præst indaander Røgelsen ved Messen. Min ældste Broder syntes at have indsuget den Smule Moderlighed, hun havde i Hjertet. Hun stiklede bestandigt til os med bidende Spot, hjerteløse Folks Vaaben – et Vaaben, hun betjente sig af mod os, som ikke kunde svare igen. Til Trods for saadanne tornefulde Skranker har de instinktive Følelser saa mange Rødder; den hellige Ærefrygt, man nærer for en Moder, som man ikke kan overvinde sig til at mistvivle om, holder os fast ved saa mange Lænker, at vor Kærligheds ophøjede Vildfarelse holder sig lige til den Dag, hvor den – naar vi er blevet ældre – kan bedømmes med større Overlegenhed. Den Dag begynder Børnenes Repressalier. Deres Ligegyldighed, som er fremkaldt af Fortidens Skuffelser og slæber Rester af strandede Forhaabninger med sig, holder sig lige til Graven.

Dette frygtelige Despoti gjorde en Ende paa de vellystige Planer, som jeg Taabe havde sat mig for at virkeliggøre i Tours. Desperat fordybede jeg mig i min Faders Bibliotek, hvor jeg gav mig til at læse alle de Bøger, jeg ikke kendte. De lange Arbejdstimer sparede mig for enhver Kontakt med min Moder, men de forværrede min Sindstilstand. Undertiden forsøgte min ældste Søster – hun, som ægtede vor Fætter Listomère – at trøste mig, uden at hun dog kunde dæmpe den Ophidselse, jeg var et Bytte for. Jeg vilde dø.

Store Begivenheder, som jeg ikke kunde bedømme, trak paa den Tid op. Under sin Rejse fra Bordeaux for at mødes med Ludvig XVIII i Paris modtog Hertugen af Angoulême paa Vejen gennem hver By Ovationer, fremkaldt af den Begejstring, som greb det gamle Frankrig ved Bourbonernes Tilbagekomst. Touraine i Bevægelse for sine legitime Fyrsters Skyld, Byen i Feber, Vinduerne flagsmykkede, Borgerne i Søndagstøj, Forberedelser til en Fest, og jeg ved ikke alt det der laa i Luften og gjorde Folk skøre … alt dette gav mig Lyst til at være med paa det Bal, som skulde gives til Ære for Prinsen. Da jeg tog Mod til mig for at betro min Moder dette Ønske – hun var paa det Tidspunkt alt for syg til selv at kunne overvære Festen –, blev hun højlig opbragt. Kom jeg fra Kongo, siden jeg intet forstod? Kunde jeg tænke mig, at vor Familie ikke skulde være repræsenteret paa Ballet? Naar min Fader og min Broder var fraværende, paahvilede det saa ikke mig at tage derhen? Havde jeg ikke en Moder? Tænkte hun ikke paa sine Børns Lykke? Paa et Øjeblik blev den næsten fuldkommen negligerede Søn en Personlighed.

Jeg blev lige saa forbløffet over min Betydning som over den Syndflod af ironisk betonede Ræsonnementer, hvormed min Moder optog min Anmodning. Jeg udspurgte mine Søstre og fik at vide, at min Moder, hvem saadanne Teaterkup morede, ivrigt havde beskæftiget sig med min Paaklædning. Helt overvældet af deres Kunders pludselige Bestillinger havde ingen Skrædder i Tours kunnet paatage sig min Ekvipering. Min Moder havde sendt Bud efter sin Syerske, der, saaledes som Skik og Brug er i Provinsen, kunde præstere al Slags Syarbejde. En blaa Dragt blev i al Hemmelighed og paa bedste Beskub syet til mig. Silkestrømper og nye Dansesko var let fundet. Herreveste brugtes korte, jeg kunde passe en af min Faders. For første Gang fik jeg en Skjorte med Kalvekrøs, hvis Piber struttede ud fra mit Bryst og stak ind i Sløjfen paa mit Halsbind. Da jeg var klædt paa, lignede jeg mig selv saa lidt, at mine Søstre ved deres Komplimenter gav mig Mod til at vise mig for hele Touraine. En dristig Handling! Denne Fest talte alt for mange kaldede, til at der kunde være mange udvalgte. Takket være min spinkle Skikkelse kunde jeg smutte ind i et Telt, som var rejst i Papion Palæets Have, og naa tæt hen til den Stol, hvor Prinsen tronede. I Løbet af et Øjeblik var jeg som kvalt af Varmen, blændet af Lysene, af de røde Draperier, af de forgyldte Ornamenter, af Toiletterne og Diamanterne – det var den første offentlige Fest, jeg overværede. Jeg blev puffet af en Vrimmel af Herrer og Damer, som trængtes mellem hinanden og rendte paa hinanden i en Sky af Støv. De skrattende Horn og Militærmusikkens bourbonske Fanfarer blev overdøvet af Raabene: »Leve Hertugen af Angoulême! Leve Kongen! Leve Bourbonerne!« Festen var et Orgie af Begejstring, en Fest, hvor enhver søgte at overgaa sig selv i hensynsløs Iver for at komme til at bade sig i Bourbonernes opgaaende Sol, en ægte Partiegoisme, som lod mig kold, gjorde mig mindre og fik mig til at lukke mig inde i mig selv.

Revet med som et Fnug i denne Hvirvel fik jeg en barnagtig Lyst til at være Hertug af Angoulême for saaledes at kunne blande mig mellem de Fyrster, som paraderer for et maabende Publikum. Touraineboernes dumme Misundelse vakte en Ærgerrighed, som min Karakter og Omstændighederne kunde undskylde. Hvem har ikke følt Misundelse over en saadan Forgudelse – en Forgudelse, som jeg nogle Maaneder senere oplevede en storslaaet Gentagelse af, da hele Paris ilede Kejseren i Møde ved hans Tilbagekomst fra Elba. Denne Magt over Masserne, hvis Følelser og Liv koncentreredes i en eneste Sjæl, indviede mig pludselig til Æren, denne Præstinde, som gør det af med vor Tids Franskmænd, som fordum Druiden ofrede Gallerne. Og pludselig mødte jeg saa den Kvinde, som uden Ophør skulde anspore min Ærgerrighed og udvikle den til dens fulde Omfang, saa jeg endte som glødende Royalist. Alt for genert til at inklinere for en Dame og desuden bange for at bringe Uorden i Dansens Figurer, blev jeg naturligvis ærgerlig og vidste ikke, hvor jeg skulde gøre af mig selv. Just som jeg led under det Ubehag, der skyldtes denne Trippen paa Stedet, som Trængsel medfører, traadte en Officer mig over Fødderne, som var opsvulmede lige saa meget af Skoenes Klemmen som af Varmen. Denne sidste Fortrædelighed gav mig Afsmag for Festen. Det var umuligt at komme bort, og jeg tyede da hen i en Krog og satte mig paa den yderste Ende af en tom Bænk, hvor jeg blev siddende, stift stirrende, ubevægelig og gnaven.

Narret af mit ubetydelige Udseende antog en Dame mig for et Barn, som er lige ved at slumre ind, medens det venter paa, at dets Moder skal finde for godt at bryde op. Hun satte sig da tæt ved mig med en Bevægelse som en Fugl, der daler ned paa sin Rede. Øjeblikkelig mærkede jeg en Kvindeduft, der kildrede min Sjæl som senere Orientens Poesi. Jeg betragtede den unge Dame og blev mere blændet af hende, end jeg havde været af Festen. Hun blev hele min Fest. Hvis De ret har forstaaet mit tidligere Liv, vil De let gætte de Følelser, som bruste i mit Hjerte. Mine Øjne fængsledes straks af et Par hvide, fyldige Skuldre, som jeg ønskede at smyge mig op ad, svagt lyserøde Skuldre, der syntes at rødme, som om de for første Gang var blottede; kyske Skuldre, som havde en Sjæl, og hvis glatte Hud skinnede i Lyset som Silke. Mellem hendes Skuldre var der en Aabning, som mine Øjne dvælede ved, mere dristige end min Haand. Stærkt skælvende rakte jeg Hals for at se hendes Buste og blev aldeles fortryllet af en Barm, der kysk var dækket af et Flor, og hvis fuldkomne Bryster kælent hvilede i et Hav af Kniplinger. De allermindste Detailler ved dette Hoved blev Tillokkelser, som vakte en grænseløs Attraa i mig: det skinnende, glatte Haar over en Hals, der var fløjlsblød som en lille Piges, de hvide Linier, som Kammen havde tegnet deri, og hvorpaa min Fantasi tumlede sig som paa ubetraadte Stier … alt bragte mig fra Sans og Samling. Efter at have forvisset mig om, at ingen saa mig, kastede jeg mig over denne Ryg som et Barn, der kaster sig til sin Moders Bryst; jeg kyssede disse Skuldre og begravede mit Hoved i dem.

Damen udstødte et skingrende Skrig, som Musikken dog overdøvede; hun vendte sig om, fik Øje paa mig og sagde:

– Min Herre! …

Ak, hvis hun havde sagt: »Men lille Stump, hvad gaar der af dig?«, vilde jeg maaske have dræbt hende, men ved dette »Min Herre!« randt hede Taarer fra mine Øjne. Jeg stod som forstenet af et Blik, der flammede af hellig Vrede, betaget af et henrivende Hoved, omkranset af et Diadem af askeblondt Haar, som harmonerede godt med den yndige Ryg. Den krænkede Blufærdigheds Purpurrødme blussede paa hendes Ansigt, men Vreden var allerede ved at svinde, thi en Kvinde forstaar en Galskab, naar hun selv er dens Kilde, og gætter den grænseløse Tilbedelse, der ligger i Angerens Taarer. Hun fjernede sig med en Holdning som en Dronning. Da følte jeg det latterlige i min Stilling, og først da begreb jeg, at jeg var lænkebundet som en Savoyards Abe. Jeg skammede mig over mig selv. Jeg blev staaende ganske sløv, medens jeg nød den Elskovsfrugt, jeg nylig havde stjaalet, og endnu paa Læberne havde Varmen fra dette Blod, jeg havde følt under hendes Hud; alt imens fulgte jeg med Øjnene denne Kvinde, som var steget ned fra Himlen.

Betaget af den første kødelige Aabenbaring af mit Hjertes hede Drømme drev jeg omkring i Balsalen, som nu var blevet tom, uden at kunne finde min ubekendte. Jeg gik hjem i Seng som forvandlet. En ny Sjæl, en Sjæl med brogede Vinger havde sprængt sit Hylster. Nedfaldet fra det blaa Hvælv, hvor jeg beundrede den, havde altsaa min kære Stjerne antaget en Kvindes Skikkelse med Bevarelse af sin Klarhed, sin Funklen og sin Friskhed. Jeg elskede pludselig uden at vide noget om Kærligheden. Hvor er den ejendommelig, denne første Opvaagnen af den mest menneskelige af alle Følelser. Jeg havde i min Tantes Salon truffet nogle smukke Kvinder, men ingen af dem havde gjort det mindste Indtryk paa mig. Var det da en bestemt Time, en Konstellation af Stjerner, et Sammentræf af ganske særlige Omstændigheder, en bestemt Kvinde blandt alle, som gav en Lidenskab sin bestemte Retning – paa et Tidspunkt, hvor Lidenskaben omfatter hele Kønnet? Ved Tanken om, at min udvalgte boede i Touraine, indaandede jeg Luften med Henrykkelse. Jeg fandt i Himlens Blaa en Farve, som jeg ikke senere har set noget Sted. Selv om jeg indvendigt var henrykt, saa jeg ud, som om jeg var alvorligt syg. Min Moder blev ængstelig – en Ængstelse, som var blandet med Samvittighedsnag. Ganske som Dyrene, der mærker Sygdommens Komme, krøb jeg sammen i et Hjørne af Haven for at drømme om det Kys, jeg havde stjaalet.

Nogle Dage efter det mindeværdige Bal mente min Moder, at den Omstændighed, at jeg forsømte mit Arbejde og var ligegyldig for hendes strenge Blikke, usaarlig for hendes Ironi, hensunket i triste Tanker, maatte tilskrives de naturlige Kriser, som unge Mennesker i min Alder maa gennemgaa. Et Landophold, det evindelige Middel mod de Sygdomme, som Lægerne ikke forstaar sig paa, blev anset for det bedste Middel til at rive mig ud af min Sløvhedstilstand. Min Moder bestemte, at jeg skulde tilbringe nogle Dage paa Frapesle, et Slot, som ligger ved Indre-Floden, mellem Montbazon og Azayle-Rideau, hos en af hendes Venner, som hun utvivlsomt gav hemmelige Instrukser. Men den Dag jeg saaledes fik Nøglen til Friheden, havde jeg svømmet saa ihærdigt i Kærlighedens Hav, at jeg var kommet over paa den anden Side. Jeg kendte ikke min ubekendtes Navn. Hvorledes skulde jeg betegne hende? Hvor skulde jeg finde hende? Til hvem kunde jeg iøvrigt tale om hende? Min tilbageholdende Natur øgede yderligere den uforklarlige Frygt, som griber unge Hjerter ved deres første Kærlighed, og førte mig ind i Melankolien, som er de haabløse Lidenskabers sidste Stade. Jeg forlangte intet bedre end at gaa, løbe tværs over Markerne. Med det Mod, som Børn har, der ikke tvivler om noget – et Mod, som rummer et Træk af Ridderlighed –, foresatte jeg mig at gennemsøge alle Touraines Slotte; jeg vilde rejse til Fods og ved hvert kønt lille Taarn sige til mig selv: Dèr er det!

En Torsdag Morgen forlod jeg da Tours gennem Saint-Eloi Porten. Jeg gik over Saint-Sauveur Broerne; jeg kom til Poncher, idet jeg kiggede paa hvert Hus, og naaede Vejen til Chinon. For første Gang i mit Liv kunde jeg dvæle under et Træ, trave langsomt eller hurtigt efter Forgodtbefindende, uden at nogen blandede sig i det. Hos et stakkels Væsen som mig, der var kuet af forskellige Former for Tyranni – det Tyranni, som i større eller mindre Udstrækning hviler over al Ungdom –, forlener den første Brug af den frie Vilje, ogsaa naar det kun gælder Bagateller, Sjælen med en vis svulmende Frigjorthed. Mange Grunde tilsammen bidrog til at gøre denne Dag til en fortryllende Fest. I min Barndom havde mine Spadsereture ikke ført mig mere end en halv Mil uden for Byen. Hverken mine Ture i Omegnen af Pontlevoy eller dem, jeg havde gjort i Paris, havde paa nogen Maade forvænnet mig med Hensyn til Skønheden i den landlige Natur. Ikke desto mindre havde jeg, saa langt tilbage jeg kan huske, haft Sansen for den Skønhed, som aabenbarer sig i Landskabet om Tours, et Landskab, med hvilket jeg var blevet fortrolig. Skønt aldeles fremmed over for Landskabernes Poesi var jeg dog fordringsfuld uden at vide det – ligesom de, der uden at dyrke en Kunst har Forestillingen om dens ideale Udfoldelse i sig paa Forhaand.

For at komme til Frapesle forkorter saavel Fodgængere som Ryttere Vejen ved at tage over Charlemagne-Hederne, et udyrket Areal, som ligger øverst oppe paa den Højslette, der skiller Chers og Indres Bækkener, og hvortil der fører en Tværvej, som man slaar ind paa i Champy. Disse flade og sandede Hedestrækninger, som under omtrent en halv Mils Vandring stemmer Sjælen til Melankoli, støder ved en Lund op til Vejen til Saché, Navnet paa det Sogn, som Frapesle hører til. Denne Vej, som munder ud i Vejen til Chinon, langt hinsides Ballan, løber langs med en bølgende Slette uden væsentlige Ujævnheder, lige til den lille By Artanne. Dèr aabner sig en Dal, som begynder ved Montbazon, ender ved Loire og synes at krybe ind under de Slotte, som ligger paa disse Bakker paa begge Sider, en pragtfuld Smaragdskaal, i hvis Bund Indre løber i slangeagtige Bugtninger. Ved dette Syn blev jeg grebet af en glad Forundring, som de kedelige Heder eller den trættende Vej havde beredt Jordbunden for.

– Hvis denne Kvinde, sit Køns Blomst, bor noget Sted i Verden, saa maa dette Sted være her!

Ved denne Tanke lænede jeg mig op imod et Nøddetræ, under hvilket jeg siden den Dag hviler mig, hver Gang jeg vender tilbage til min kære Dal. Under dette Træ, som er fortroligt med mine Tanker, gør jeg mig Rede for de Forandringer, jeg har gennemgaaet i den Tid, som er forløbet, siden jeg sidst rejste herfra. Hun boede dèr, mit Hjerte bedrog mig ikke: det første Slot, jeg saa i Udkanten af en Hede, var hendes Bolig! Da jeg satte mig under mit Nøddetræ, tindrede Skifertaget og Vinduesruderne i Middagssolen. Det var hendes Shirtingskjole, det hvide Punkt, som jeg opdagede i hendes Vingaard under et Ferskentræ. Hun var, som De allerede ved – uden endnu at vide noget – Liljen i denne Dal, hvor hun voksede i Løn, og hvor alle berømmede hendes Dyder. Min grænseløse Kærlighed, som var uden anden Næring end noget, som jeg knapt nok havde skimtet, men hvoraf min Sjæl var opfyldt, den fandt jeg udtrykt ved dette lange Vandløb, som risler i Solen mellem to grønne Bredder; ved disse Rækker af Poppeltræer, som med deres letbevægelige Kniplinger pryder denne Elskovsdal; ved de Egelunde, som stikker frem mellem Vinhaverne paa Skrænterne, som Floden runder i stadig Vekslen; ved disse udviskede og stadig vigende Horisonter. Hvis De vil se Naturen skøn og jomfruelig som en Brud, saa gaa derud en Foraarsdag. Hvis De vil dulme Smerten i Deres Hjertes blødende Saar, saa gaa atter derud de sidste Efteraarsdage. Om Foraaret flagrer Amor under aaben Himmel, om Efteraaret tænker man kun paa dem, som ikke er mere. Den syge Lunge indaander den rene og kølige Luft, Øjet finder Hvile i det falmede Løvhang, som meddeler Sjælen sin søde Melankoli. Paa den Tid gav Møllerne ved Indres Løb Dalen Stemme, Poplerne svajede leende, der var ikke en Sky paa Himlen, Fuglene sang, Cikaderne hvinede, alt var Melodi. Spørg mig ikke, hvorfor jeg elsker Touraine. Jeg elsker dette Land, ikke som man elsker sin Vugge, eller som man elsker en Oase i Ørkenen; jeg elsker det, som en Kunstner elsker Kunsten; jeg elsker det mindre, end jeg elsker Dem; men uden Touraine vilde jeg maaske ikke længer være til. Uvilkaarligt søgte mine Øjne atter det hvide Punkt, den Kvinde, som straalede midt i denne store Have, ligesom midt i Buskadset en Konvolvolus springer ud, men visner, saa snart man rører ved den.

Jeg gik bevæget helt ned paa Bunden af denne Blomsterkurv og kom snart til en Landsby, som jeg i min poetisk stemte Tilstand fandt mageløs skøn. Forestil Dem tre Møller liggende blandt yndefuldt udskaarne Øer, som med deres Buskadser laa omgivet af »Vandbede« – hvilket andet Navn skal man give disse Flader af Vandplanter, som er saa levende, saa smukt farvede, og som dækker Floden, vælder op over dens Spejl, bølger sammen med den, føjer sig efter dens Luner og lader sig drive med den rivende Strøm, som piskes af Møllernes Hjul. Hist og her stikker nogle lave Grusbanker op over Vandoverfladen; Bølgerne brydes imod dem og danner Skumstriber, hvori Solen glitrer. Amaryllis, Aakander, Vandliljer, Siv og Flox pryder Bredderne med deres pragtfulde Blomstertæpper. En skrøbelig Baadebro, hvis raadne Bjælker og Stolper er overgroet med Blomster, og hvis Rækværk er besat med bølgende Græs og fløjlsagtigt Mos, luder ud over Floden uden at falde i den; udtjente Baade, Fiskergarn, en Hyrdes monotone Sang, Ænderne, som vuggede mellem Øerne eller pudsede sig paa Grusbankerne, Møllersvendene med Huerne paa Sned, optagne af at læsse Sække paa deres Muldyr … enhver af disse Enkeltheder gjorde denne Scene til en betagende Idyl. Forestil Dem hinsides Broen to eller tre Gaarde, et Dueslag, Turtelduer, vel en tredive Rønner, adskilte af Haver, af Hække med Kaprifolier, Jasminer og Klematis; en blomstrende Skarndynge foran hver Dør, Høns og Haner paa Vejene … det er Landsbyen Pont-de-Ruan, en smuk Landsby med en karakterfuld gammel Kirke fra Korstogenes Tid, en Kirke af den Slags, som Malerne søger til deres Billeder. Tænk Dem som Ramme om det hele gamle Nøddetræer, unge Popler med bleggyldne Blade, spred yndefulde Bygninger over de lange Engstrækninger, hvor Øjet fortaber sig under en hed og diset Himmel – saa har De en Forestilling om et af de tusinde Udsigtspunkter i denne skønne Egn.

Jeg fulgte Vejen til Saché paa venstre Side af Floden, idet jeg hele Tiden iagttog Enkeltheder ved Højene, som ligger paa den modsatte Flodbred. Endelig kom jeg til en Park prydet af 100-aarige Træer, som bebudede, at det var Slottet Frapesle. Jeg ankom, netop som Klokken ringede til Frokost. Da vi havde spist, gik min Vært, som ikke anede, at jeg var kommet fra Tours til Fods, en lang Tur med mig over sine udstrakte Jorder, hvorfra jeg alle Vegne saa Dalen i alle dens Former: her i et Glimt, hist i hele sin Udstrækning. Ofte fængsledes mine Blikke i Horisonten af Loire-Flodens skønne, gyldne Vandflade; paa Baggrund af de rullende Bølger tegnede Sejlene fantastiske Figurer, som ilede af Sted baaret af Vinden. Da jeg besteg en Bakkekam, beundrede jeg for første Gang Slottet Azay, en facetslebet Diamant, indfattet af Indre, opført paa Pæle, som var skjult af Blomster; i en Dalsænkning saa jeg Slottet Sachés romantiske Murmasser. Dalen var maaske et trist Opholdssted, men fuld af Tillokkelser; alt for alvorsfuld for overfladiske Mennesker, men dyrebar for Digternes sønderrevne Sjæle. Senere elskede derfor ogsaa jeg dens Stilhed, de høje, ældgamle Træer og den uforklarlige Mystik, som hvilede over den ensomt beliggende Dal. Men hver Gang jeg paa Skraaningen af det nærliggende Højdedrag gensaa det skønne, lille Slot, som mit Blik straks var faldet paa, lod jeg det med Velbehag dvæle derved.

– Naa, sagde min Vært, som i mine Øjne læste et af de brændende Ønsker, som altid saa naivt giver sig Udtryk i min Alder, De sporer paa Afstand en smuk Kvinde, som en Jagthund vejrer Vildtet.

Jeg syntes ikke om den sidste Bemærkning, men spurgte om Slottets og Ejerens Navn.

– Slottet hedder Clochegourde, svarede han, et smukt Herresæde tilhørende Grev de Mortsauf, en Familie, hvis Navn har historisk Klang her i Touraine. Familiens Adelspatent skriver sig fra Ludvig XI.s Tid, og Navnet antyder den Begivenhed, som Greven skylder baade sit Vaabenskjold og sit Navns Berømmelse. Han nedstammer fra en Mand, som overlevede Galgen. Derfor fører Familien Mortsauf paa Guldgrund et Slags sort Krykkekors med galgeformede Arme, i sin Midte belagt med øverste Halvdel af en Guldlilje og med Devisen »Gud bevare Kongen, vor Herre«.

Greven slog sig ned paa dette Herresæde, da han kom tilbage fra Emigrationen. Godset tilhører hans Hustru, som er født Lenoncourt af Slægten Lenoncourt-Givry, som snart vil uddø, idet Fru de Mortsauf er eneste Datter. Denne Families ringe Formue staar i en saa paafaldende Modstrid med Navnenes Berømmelse, at den – det være sig af Stolthed eller af Armod – altid holder sig inde paa Clochegourde og ikke omgaas nogen. Indtil nu kunde deres Tilknytning til Bourbonerne begrunde deres Tilbagetrukkethed, men jeg tvivler om, at Kongefamiliens Tilbagekomst vil ændre deres Levevis. Da jeg sidste Aar bosatte mig her, tog jeg derover for at aflægge en Høflighedsvisit; de gjorde Gengæld og inviterede os til Middag. Vinteren har skilt os nogle Maaneder, og senere har de politiske Begivenheder forsinket vor Tilbagekomst hertil; vi har kun været en kort Tid paa Frapesle. Fru de Mortsauf er en Kvinde, som overalt vilde kunne indtage den første Plads.

– Kommer hun ofte til Tours?

– Dèr kommer hun aldrig. Jo, tilføjede han og tog sig i det, hun har for Resten været der for nylig, ved Hertugen af Angoulêmes Gennemrejse. Hertugen viste sig meget naadig mod Hr. de Mortsauf.

– Det er hende, udbrød jeg.

– Hvem?

– En Kvinde med smukke Skuldre!

– De vil i Touraine træffe mange Kvinder med smukke Skuldre, sagde han og lo. Men hvis De ikke er træt, kan vi gaa over Floden og tage op til Clochegourde, saa kan De se, om De kan genkende Deres Skuldre!

Jeg slog til, ikke uden at rødme af Glæde og Undseelse. Det var ved 4-Tiden, vi ankom til det lille Slot, som mine Øjne saa længe havde kælet for. Denne Bolig, som virker saa smukt i Landskabet, er i Virkeligheden beskeden. Der er fem Vinduer i Façaden mod Syd. De to, som sidder yderst, springer ca. to Favne frem, et arkitektonisk Fif, som bevirker, at de to Vinduer gør det ud for Fløje og giver Boligen Ynde. Det midterste Vindue er tillige Dør, og gennem den gaar man ad en dobbelt Stentrappe ned i den terrasseformede Have, som støder op til en køn Eng langs med Indre. Skønt en Bivej skiller denne Eng fra den sidste Terrasse, som beskygges af en Allé af Akacier og japanske Fernistræer, synes den at udgøre en Del af Haven. Thi Vejen er forsænket, indesluttet af Terrassen paa den ene Side og af en høj Hæk paa den anden Side. De velplejede Skraaninger lægger en passende Afstand mellem Boligen og Floden, saa Slottets Beboere skaanes for Ulemperne ved Vandets Nærhed uden dog at berøves Behageligheden derved. Under Huset er der Vognskure, Stalde, Lagerrum og Køkkener, hvis Døre er forsynet med Buer. Tagene er smagfuldt afrundede paa Hjørnerne, prydede med Mansardkviste med udskaarne Vinduessprosser; paa Gavlene er der Akroterier i Bly. Tagværket, som uden Tvivl er blevet forsømt under Revolutionen, er dækket med denne Rust, som hidrører fra et lavtvoksende og rødligt Mos, som gror paa sydvendte Huse. Oven over Døren til Stentrappen er der et lille Taarn, hvori Familien Blamont-Chauvrys Vaaben er indgraveret: firdelt i rødt og Guld; i de røde Felter en Pæl af heraldisk Pelsværk mellem to Hænder; i Guldfelterne to sorte Lanser stillet som en Sparre. Devisen »Se det alle, ingen røre«, gjorde et dybt Indtryk paa mig. Skjoldholderne, som er en rød Grif og en rød Drage med Guldkæder, var af en smuk Virkning i Stenen. Revolutionen havde skadet den hertugelige Krone og Hjelmprydelsen, der bestaar af et grønt Palmetræ med gyldne Frugter. Senart, som var Sekretær i Velfærdskomiteen, var Foged i Saché før 1781, hvilket forklarer disse Ødelæggelser.

Alt dette giver Slottet, der er harmonisk som en Blomst og ser ud, som om det ikke tynger Jorden, et elegant Udseende. Set fra Dalen synes Stueetagen at være en Førstesal, men set fra Gaardsiden er den i Niveau med en bred, grusbelagt Allé, der vender ud mod en Græsplæne, som oplives af flere Blomsterbede. Til højre og til venstre paa de bratte Skraaninger ligger Vingaardene, Frugthaverne og nogle Agre dyrkbar Jord, beplantet med Nøddetræer. Disse Marker omslutter Huset med deres Trægrupper og skraaner helt ned til Indres Bredder, som paa dette Sted kantes af nogle Klynger Træer, hvis grønne Nuancer Naturen selv har varieret. Paa min Vandring op ad den Vej, som gaar langs med Clochegourde, beundrede jeg dette velordnede Anlæg, jeg indaandede en Luft, som var svanger med Lykke. Mon den aandelige Natur ligesom den fysiske har sine elektriske Meddelelsesmidler og sine hurtige Temperaturforandringer? Mit Hjerte bankede, nu da de hemmelighedsfulde Begivenheder, som for stedse skulde forandre det, nærmede sig – paa samme Maade som Dyrene bliver livlige, naar de vejrer smukt Vejr.

Denne saa betydningsfulde Dag i mit Liv savnede ikke nogen af de Omstændigheder, som kunde gøre den højtidsfuld. Naturen havde pyntet sig som en Kvinde, der skal mødes med sin Elskede. Min Sjæl havde for første Gang hørt Naturens Røst, mine Øjne havde beundret den og fundet den lige saa frugtbar, lige saa afvekslende, som min Fantasi forestillede sig den i mine Skoledrømme. Men den Smule, jeg har fortalt Dem derom, formaar ikke at forklare disse Drømmes Indflydelse; thi de har været som en Apokalypse, hvor mit Liv blev mig forudsagt symbolsk: enhver Begivenhed, lykkelig eller ulykkelig, er knyttet til dem ved sælsomme Billeder, Lænker, som kun er synlige for Sjælens Øje.

Vi gik over en Gaard, som var omgivet af de til Landbrugsbedrift nødvendige Bygninger: en Lade, en Perse, Kvægstalde og Hestestalde. Underrettet ved Lænkehundens Gøen kom en Tjener os i Møde og meddelte, at Greven, som tidligt om Morgenen var taget til Azay, utvivlsomt snart vilde komme tilbage, men at Grevinden var hjemme. Min Vært saa paa mig. Jeg skælvede ved Tanken om, at han maaske ikke vilde besøge Fru de Mortsauf, naar hendes Mand var fraværende, men han bad Tjeneren melde os. Drevet af en barnlig Iver ilede jeg ind i den lange Forstue, som strækker sig gennem hele Huset.

– Kom dog indenfor, mine Herrer, sagde en lys, velklingende Stemme.

Skønt Fru de Mortsauf kun havde sagt to Ord paa Ballet, genkendte jeg hendes Stemme, som gennemtrængte min Sjæl og fyldte den, som en Solstraale fylder og forgylder en Fanges Celle. Ved Tanken om, at hun maaske kunde huske mit Ansigt, vilde jeg flygte; men der var ikke Tid dertil. Hun stod paa Dørtærskelen, vore Øjne mødtes. Jeg ved ikke, hvem af os der rødmede mest, hun eller jeg. Alt for forvirret til at kunne sige noget gik hun hen og satte sig paa sin Plads foran en Syramme, efter at Tjeneren havde stillet to Stole frem. Hun trak sin Naal gennem Stoffet for at give et Paaskud for sin Tavshed. Hun talte nogle Sting, saa vendte hun Ansigtet, paa een Gang mildt og stolt, om imod Hr. de Chessel og spurgte ham, hvilken lykkelig Omstændighed hun skyldte hans Besøg. Skønt nysgerrig efter at kende den virkelige Grund til min Tilsynekomst betragtede hun hverken den ene eller den anden af os; hendes Blik var stadig fæstet paa Floden; men at dømme efter den Maade, hvorpaa hun lyttede, skulde man have troet, at hun ganske som de blinde forstod at læse Sjælens inderste Rørelser ud af Talens svageste Betoninger. Og det gjorde hun virkelig.

Hr. de Chessel nævnede mit Navn og gav en Skildring af mit Liv. Jeg var for nogle Maaneder siden kommet til Tours, idet mine Forældre havde taget mig med hjem, da Krigen truede Paris. Jeg var et Barn af Touraine, men Touraine var mig ukendt; hun skulde i mig kun se en ung Mand, som var overanstrengt af for meget Arbejde og var sendt til Frapesle for at hvile sig. Han havde vist mig sine Jorder, som jeg saa for første Gang. Først ved Foden af Højen havde jeg fortalt ham, at jeg havde gaaet hele Vejen fra Tours, og af Frygt for mit allerede svage Helbred havde han fundet paa at gaa ind paa Clochegourde i den Tanke, at hun vilde tillade mig at hvile mig dèr.

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER