Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen og dens forfatter til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2017

Om Midtvejsfester

Nanna Jaeger er journalist og bor sammen med sine to børn, Karl og Sally, i København.

„Midtvejsfester“ pendler frem og tilbage i det tidsrum, der ligger mellem den dag for et par år siden, da Nanna havde sit første alvorlige sammenstød med redaktionschefen på „Bladet“ om sit arbejde – og nu, da hun arbejder et andet sted, på et ugeblad.

Romanen handler om kærlighed og arbejde, om børn og venskab, om forældre og om de følelser og konfrontationer, der melder sig, når man er – midtvejs.

Jette Drewsen

Midtvejsfester

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Midtvejsfester (Gratis uddrag)

Jette Drewsen

1. e-bogsudgave 2017

ISBN 978-87-02-24746-6

© Jette Drewsen & Gyldendal 2017

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

Til Franz, Simon og Eva

1

En dag for omkring halvandet år siden, – det var i oktober, kan jeg huske, – havde jeg et stort skænderi med Luther, vi skændtes, fordi jeg pludselig ikke længere kunne holde ud at lave historier på den måde, jeg plejede.

Det er klart nok, at det ikke var en konfrontation, der kom pludselig og uventet. Vi havde diskuteret før, vi havde skændtes før, der havde været uoverensstemmelser over historier, som sådan set var meget alvorligere end den, som blev anstødsstenen.

Jeg vidste godt i forvejen, at mit forhold til mit arbejde på bladet måtte revideres, og det undrede mig heller ikke så meget, at jeg en dag eksploderede. Jeg havde næsten forudset det, før jeg var gået på arbejde.

Jeg var på klageredaktionen dengang, og jeg havde skrevet læssevis af stramme og strammede historier. Vi vidste allesammen, at der ikke er en skandaløs katastrofe eller en katastrofal skandale i Danmark hver dag, – i hvert fald ikke i den traditionelle journalistiske opfattelse af de begreber, – men jeg havde for længst besluttet mig til at „få det bedste ud af det“, om muligt sælge mine historier til redaktionssekretærerne med lidt uldne metoder, – for så indimellem at kunne komme til at rode op i noget, som var vigtigt, og som interesserede mig.

Derudover, – og det er ikke uvæsentligt, – blev jeg godt betalt, og dengang for længe siden, da jeg besluttede mig til at bo alene med børnene, betød det meget for mig at vise, at jeg selv kunne blive en god pengeforsørger. Det var stort set derfor, jeg søgte netop den stilling.

Når Luther var jourhavende, vidste jeg, at det var sentimentale historier, dekorativ lidelse, som bedst gav en god placering. Jeg tror nu aldrig (må jeg lige selvretfærdigt sige), at jeg drejede stoffet mere end højst nødvendigt, – og aldrig helt uden samvittighedskvaler. Jeg kan ikke opfatte mig selv som korrupt. Det er der muligvis andre, der kan.

Den dag, jeg tænker på, havde jeg følt et fantastisk had til Luther. Jeg hadede ham for at have fået mig til at spille op til sig i så mange år, jeg hadede mig selv for at have gjort det. – Og et eller andet sted i mit hjerte holder jeg alligevel meget af dig, kan jeg huske, at jeg sagde til ham. ‘Et eller andet sted i mit hjerte’ er ikke min egen måde at sige det på. Jeg sagde sådan til ham, fordi jeg dengang var optaget af min græske tilbeder Christos, som på sin blanding af dansk og engelsk sagde sådan eller sådan noget lignende, når han talte om følelser.

Luther stod inde ved mit skrivebord og viste mig optagelser af en køn, ung kvinde, som sad i en sofa sammen med to kønne børn. Og de tre på billederne var stridens rødkindede æbler.

Jeg skulle skrive en historie om dem, og det kunne godt blive en midterside, havde Luther sagt. Jeg havde talt med kvinden i telefonen, havde samtalen på bånd, jeg skulle skrive om de tre dekorative stakler, for det var det, de skulle være for at komme på midtersiderne. Ikke et øje ville være tørt, ikke en grænse overskredet.

– Vi hjælper hende kun, hvis vi lader være med at gøre hende til stakkel, sagde jeg, – jeg vil lave historien med først og fremmest et klassepolitisk aspekt, og muligvis et kvindepolitisk. Men ikke noget med at sentimentalisere de tre smukke stakler. Jeg vil ikke være med mere.

Han så på mig, og jeg må have lydt mere aggressiv, end jeg plejede, for han var længe om at svare. Han så på billederne, på mig, på billederne igen og sagde:

– Du er rigtigt oppe på mærkerne i dag.

– Jamen, jeg vil ikke være med til at lave det på den måde. Jeg har gjort det alt for tit. Jeg ved godt, du altid synes, at det er lidt skægt, når jeg går grassat og falder til patten igen. Men jeg vil ikke mere.

Han gjorde, hvad han plejede. Han strøg mig over håret, talte beroligende, herregud, vi er da kun mennesker på godt og ondt, et helt almindeligt kommercielt blad, som skal ud hver dag, et blad, som skal sælge, for at du og jeg kan få vores løn. Vi er i det store og hele så hæderlige, som man kan være. Nu laver du den bare med alt, hvad den kan trække af human story, smuk mor, smukke døtre, eller også er den fotograf i Rønne i hvert fald meget dygtig, du laver den bare med kom hjem far, vi savner dig, selv om du skal i fængsel. Nannapige, du kan godt, og du skal få et stort knus bagefter eller en tør whisky, hvis det er bedre.

Jeg havde givet efter for den slags før, mange gange, men af en eller anden grund stod jeg fast den dag.

– For en gangs skyld får du mig ikke. Hvis jeg skal lave den historie, tager jeg til Bornholm og taler med de folk, konen gør rent hos, med klasselærerinden og lægen og hospitalet, og så laver jeg ordentligt arbejde. Så vidt jeg kan bedømme fra nu bliver det en politisk historie, ikke noget tyndskid om en fotogen enlig mor, at du ved det.

Jeg lagde hånden på hans skulder, og jeg kan huske, at jeg undrede mig over, at jeg kunne holde ud at røre ved ham, men det kunne jeg altså, det kan være, det var fordi jeg var bange for at hidse mig for meget op. Jeg rykkede ham i håret, for det kan han godt lide, og jeg fik ham til at løbe risikoen ved at udsætte afleveringsfristen og resten af diskussionen, til jeg havde hørt båndet igennem en gang mere.

Han vendte sig for at gå ind i redaktionssekretariatet igen, og i døren standsede han og så på mig. Jeg kom til at tænke på, at Nadia engang havde sagt, at dyrkelse af lidelsen er det, som mest får én til at miste overblikket. Det sagde jeg til ham.

– Jeg er ligeglad med dine kloge venner, sagde han, – de kan sgu nok ikke lave avis.

– Det er så sandt, som det er sagt, sagde jeg, – men jeg kan lave avis.

Det sidste kom jeg til at råbe og ærgrede mig. Luther bankede utålmodigt med fingrene ind i dørkarmen og gik ud.

Jeg var alene. Hverken Thorkild eller Esther var der. Thorkild er journalist, Esther vores kontordame. Jeg tænkte på, om de mon var forduftet, fordi de havde fornemmet, at der kunne blive ballade.

Jeg satte mig ved mit bord og spolede båndet tilbage, koblede båndoptageren fra telefonen og startede. Det skrattede lidt som altid med telefonsamtaler, båndet kørte lidt, og jeg hørte min egen stemme:

– Det er klageredaktionen, Nanna Jaeger.

– Jeg ved ikke, om det er rigtigt, lød det på bornholmsk, – for jeg har ringet så meget, rundt og rundt, for jeg har fået brev fra min mand i dag, at jeg skulle ringe, altså til hans bror, hvis der skete noget, men de er rejst fra det nummer for længe siden, og nu ved jeg ikke andet, end at han hedder Louis til fornavn. For jeg kan ikke rigtig læse efternavnet, min mand er ordblind, og hans bror hedder noget andet, og jeg har slået op i telefonbogen alle vegne, men det bliver ved med at være forkert, og han har ikke været hjemme i fire dage, men jeg fik brev i dag.

– Hvor bor De?

– I Rønne. Jeg sidder her helt alene med mine to piger, og den enes klasselærerinde ringede til lægen for mig, men jeg er blevet så omtåget af de piller, han er nok stukket af, fordi han fik et brev om, at han skulle ind og sidde, det var en bilulykke, hvor en gammel dame blev kørt over.

– Har De efterlyst Deres mand gennem politiet?

– Det var da det sidste jeg ville gøre. Jeg ville da aldrig gå til politiet. Jeg ringer til Dem, fordi jeg har hørt, at De kan hjælpe folk.

– Har De ikke nogen at tale med? Jeg mener, er der ikke nogen, der på en eller anden måde kan vide, hvordan De får fat i Deres mands bror?

– Jeg går altid lige hjem fra arbejde til mine to piger, og jeg har aldrig truffet den bror, men han er det eneste familie, han har, nummeret var forkert, og jeg kan ikke læse efternavnet. Han er også kun hans halvbror.

– Det er lidt svært for mig at vide, hvad jeg kan gøre. Jeg må høre lidt mere om det hele.

– På hospitalet ville de ikke sige noget til mig, vel, jeg ringede ellers.

– Jamen, var Deres mand da indlagt?

– Nej, det tror jeg ikke, men det kunne da være. Han har noget med nerverne. Men de siger ingenting, når jeg ringer, de læger der, de vil ikke snakke med sådan en som mig, men jeg fik brev fra ham i dag, han har været væk i fire dage nu, og jeg skulle ringe til hans bror. Det lå til mig, da jeg kom fra arbejde.

– Er der ikke nogen af Deres arbejdskammerater, De kan snakke med?

– Nej, jeg gør rent hos folk, og det er sådan nogen store huse og sådan, sagførere, de snakker ikke med mig, jeg har selv nøgler. De er for det meste ikke hjemme.

– Jamen, der må være en socialrådgiver, De kan få fat i. Eller en familievejleder. Eller en kvindegruppe. Vent lige lidt, så skal jeg undersøge, om der er en kvindegruppe i Rønne. Det må der da være.

– Jeg går altid bare lige hjem fra arbejde til mine to piger, og så var det den enes klasselærerinde ringede og sagde, at nu lagde hun røret og ringede til lægen, for jeg skulle ikke have mine nerver ødelagt, nu lægger jeg røret, sagde hun, og det gør du også, for jeg skal ringe til din læge. Men hvordan tror De, jeg får fat i min mands bror, vi så efter under alle de navne, vi troede, det kunne være, men vi kunne ikke finde det rigtige, og så var det, jeg havde hørt, at nogen havde ringet til Dem. Det troede jeg, man kunne.

– Det kan De også. Nu skal De høre. Vi skal lige have fundet ud af, hvad det først og fremmest er, vi skal hjælpe Dem med. Jeg må vide lidt mere om, hvorfor Deres mand skal i fængsel. Er det lige nu? For hvis det er det, efterlyser politiet ham automatisk.

– Nej, han fik bare brev om det. Det er først om fire måneder. Men det er derfor, han er stukket af, det tror jeg da.

Jeg var stadig alene på kontoret, da jeg var færdig med at høre båndet. Det var vanskeligt at vide, hvor meget nyhedsstof, der lå i det. Men jeg ville ikke lave en historie på at være køn og forladt i Rønne.

Jeg kørte båndet ud og tog det af, lagde det i kassetten og besluttede mig til at tage det med hjem. Bagefter skrev jeg et brev til Luther:

Kære Luther.

Jeg har hørt det meste af båndet igen.

Jeg har ikke ændret opfattelse.

Enten laver jeg ikke noget på det, eller også får jeg tre dage i Rønne (helst på Missionshotellet, der på trods af navnet er et dejligt sted) – og så laver jeg en historie med ovarier.

Resten kan jeg ikke huske. Det var vist heller ikke ret meget længere. Jeg ville ikke diskutere mere med ham den dag, så jeg bestemte mig til at gå hjem med det samme, og når jeg tog båndet med, kunne ingen lave historien bag om ryggen på mig. Det var mere eller mindre åben krig, og det havde jeg aldrig kastet mig ud i før.

Da jeg kom hjem, kunne jeg høre, at Karl spillede på sin båndoptager inde på sit værelse. Karl er sytten nu, dengang må han altså have været godt femten. Jeg gik ind til ham, han lå på sin seng og læste og nød musikken. Jeg satte mig ved hans arbejdsbord og læste i en stil, han var ved at skrive. Karl skriver altid gode stile.

Det forekom mig at være sentimental musik, han spillede, og det sagde jeg til ham.

– Hør nu lige her om lidt, mor, sagde han, – den valdhornesolo, der kommer nu, den er da smuk, ikke? Det er en solist, de har hentet ind udefra til formålet, der er ingen i gruppen, der kan det der selv, det lyder da godt, synes du ikke?

Jeg lyttede godt efter og gav ham ret. Det lød smukt. Jeg havde ikke hørt noget til Sally, da jeg kom ind, og jeg spurgte Karl, hvor hun var. Sally er fire år yngre end Karl, elleve dengang, altså. Karl sagde, at hun var ovre hos Leonore. Jeg kan huske, at de skulle klippe Andersine And ud som påklædningsdukke.

Karl satte sig op og slukkede for båndoptageren. Jeg kunne se på ham, at der var bebrejdelser på vej, og jeg kunne næsten ikke holde ud at tage nogen ture med ham den dag.

Jeg havde lagt mit brev til Luther på Esthers bord, før jeg var gået, og havde skrevet en seddel til hende og bedt hende om at ekspedere brevet videre. Jeg ved godt, det er vigtigt med konfrontationer, men jeg gider ikke altid.

Karl havde sat sit bånd på plads, valdhornet var nu omhyggeligt arkiveret i alfabetisk orden, og så kom det:

– Asser har ringet, vi skal måske down south, og det er ikke det værste. Sønderjylland og hjemmebagte kager, det kan lige gå. Men vi skal have Thure med.

Asser er min forhenværende ægtemand og begge mine børns far. Thure er Nadias søn, han er på alder med Karl.

– Sally bliver her, sagde jeg, – I kan sikkert få det rart, I får fri fra skolen.

– Jamen Thure kender overhovedet ikke farmor og farfar, sagde han.

– Nej, men det kan han jo komme til. Og når nu Nadia er syg, er det en god ide.

Jeg havde i hvert fald besluttet, at det var en god ide, og jeg var i ganske god træning med at sælge mine ideer, selv om det altså ikke gik godt hver gang.

Min søn køber ikke alt, hvad hans forældre forsøger at sælge ham, – heldigvis.

– Farfar og farmor tror, at jeg hedder Karl efter farfars ældste bror. Thure vil sgu da dø af grin, hvis han hører dem sige noget om det.

– Det tror de ikke, sagde jeg, – Asser har tit fortalt dem, at det gør du ikke, og de er da heller ikke idioter.

– Nej, nej, sagde Karl, – de er ikke idioter, du tager dem også altid meget uforbeholdent under dine vinger, i virkeligheden har du aldrig gjort dig fri af dine solide rødder i liberalismen.

Den bemærkning sved hårdt den dag. Men inden jeg nåede at give mig til at råbe op, hørte vi Sally åbne entrédøren, hun kom med det samme ind på Karls værelse. Hun lagde sin jakke på hans seng og kravlede op på skødet af mig og gav mig et knus. Hun tog sine påklædningsdukker frem fra en plastikpose og viste os de kjoler, hun havde tegnet og klippet ud.

Andersine And var ikke overlækker, men hun var sød, mente min datter, selv om hun var skrap ved Anders And og ungerne, og de der store fødder lignede lidt damens i ismejeriet. Leonores mor havde hjulpet dem med at klippe, hun havde halvdags job og var hjemme om eftermiddagen, så det var rart for Sally en gang imellem at gå med Leonore hjem i stedet for at gå på fritidshjem. De havde haft det hyggeligt, Leonores mor var rigeligt lang og kunne altid nå det, der lå på de øverste hylder.

2

Jeg fortalte ikke den dag børnene noget om mine sammenstød med Luther. Jeg vidste, at Sally ville blive meget bekymret, mens Karl nok ville blive lidt stolt af mig, hvis jeg satte min stilling ind, tog livtag med kapisvinene, som han plejede at sige.

Da jeg havde lavet te og smurt madder, hvad der skulle gøre det ud for middag, satte Sally sig ind og så fjernsyn, og Karl gik tilbage til sin båndsamling. Jeg kan huske, at jeg satte mig ind på mit eget værelse, selv om jeg egentlig havde mest lyst til at lægge mig tilbage i sofaen og se fjernsyn sammen med min datter.

Jeg var stadig anspændt og nervøs, og jeg forsøgte at skrive et brev til Willum, som dengang var min kæreste. Jeg forsøgte tit at skrive breve til ham, men det lykkedes mig næsten aldrig at skrive noget, jeg havde lyst til at sende til ham. Vi dyrkede kun lidt vores forhold i praksis.

’Vi er langt fra hinanden,’ skrev jeg, jeg tror næsten, jeg kan rekonstruere det ordret, – ’sådan som to træer foran en indkørsel af en slags. Måske når de (træerne) hinanden med kronerne, så det kan være, at det er et dårligt billede.

Jeg kan også fortælle det uden billeder.

Vi er langt fra hinanden på den almindelige måde, som mange kender og taler om, når kærligheden er sluppet op, og man alligevel ønsker sig, at den var der, og, det er måske det vigtigste, man alligevel tror, at den er der, selv om den ikke kan bruges direkte i det liv, man lever. Det er sådan, det er, og det er selvfølgelig overflødigt at sige, at jeg kunne ønske mig det anderledes, det er muligvis overflødigt at sige ret meget om det. Men det optager mig meget, og så er det svært ikke at sige ret meget om det også’.

Jeg kan huske, at jeg læste det igennem flere gange, jeg tænkte på, at der var nogen, jeg elskede og som elskede mig, så kærligheden gav mig forbindelse til et stykke af verden, og tiden var ikke til at hulke hjertet ud af kroppen, fordi det ikke var en kæreste, jeg havde noget kærlighed med på den måde. Mit forhold til Willum hang ikke sammen med den verden, man kan røre ved, ikke ret meget i hvert fald, det var en luksus med et forhold af den slags, en luksus som champagne, lidt dekadent og uden forpligtelser, stimulerende, – jeg rev brevet i stykker.

Sent den aften, da jeg havde været på hospitalet hos Nadia (jeg fik lov at sige godnat til hende uden for besøgstid), og børnene sov, (Sally havde taget sin sovepose for at sove på gulvet hos Karl), gik jeg ned på Vingården, som ikke hedder Vingården mere, for at træffe Christos.

Jeg havde en gang lavet et interview med ham om udlændinges vilkår i Danmark. Jeg vidste ikke, om han ville være der, vi havde en løs aftale om at ses, så jeg gik derned.

Der var ikke ret mange mennesker, akustikken var forforfærdelig, jeg var lige ved at beslutte mig til at gå, da jeg så Christos vinke til mig fra et af bordene. Han bestilte en whisky til mig, han drak øl, var næsten færdig med nummer to, betroede han mig.

Han lagde forsigtigt sin hånd om min, og jeg blev irriteret, fordi jeg ikke kunne omfatte ham med noget af mig selv, irriteret over, at jeg overhovedet var gået ned til ham. Jeg kunne godt lide ham, og jeg brød mig ikke om at spille sådan op til ham, som jeg faktisk gjorde, – uden egentlig at spille med. Jeg vidste godt, at sydlandske mænd på en splittet og desperat måde bliver betaget af selvstændige skandinaviske kvinder.

Han talte godt dansk, og det sagde jeg til ham.

– Vi græske mænd er anderledes end danske. Vi siger meget hurtigt, hvad der ligger i vores hjerte.

Jeg tænkte, at jeg ikke kunne være bekendt at behandle ham, som jeg gjorde. Jeg lod hans interesse gå forbi mig, indkasserede fraværende et par enkelte points og var i øvrigt næsten ligeglad. Om et par dage eller et par måneder ville han finde en ekspeditrice, som står op hele dagen og tjener fem tusinde om måneden. Jeg tænkte på, hvad fanden jeg egentlig var for en at bruge andre mennesker sådan, tænkte på, hvad fanden mine tidligere mænd egentlig havde været for nogen, når de ikke havde sat så meget aftryk, at jeg savnede mænd mere lidenskabeligt.

Jeg så på ham, det stærke brede over øjnene og næsen gjorde indtryk på mig, han var ikke smuk i en sædvanlig brunøjet og sorthåret forstand, men han udstrålede noget elementært, virilt måtte man vel kalde det, i hvert fald noget elementært på en måde, jeg ikke var vant til.

– Det tager lang tid for mig at finde ud af, hvad der ligger i nogens hjerte, også mit eget, sagde jeg, – det varer alt for længe til dit temperament.

– Du er en meget yndig dame, du kan låne penge af mig, hvis du har mangel med penge, du er alene med børn.

– Jeg har selv valgt det, og jeg tjener penge nok.

Jeg så i et glimt Karl for mig. Hvad ville han mon sige, hvis jeg spurgte ham, om det var bedre at låne penge af en græker, der gerne ville gøre mig afhængig af sig, end at hugge en hæl og klippe en tå, når jeg tog vinkel på mine historier.

– Har du en ven, spurgte Christos.

– Ja, jo, på en måde.

– Kan du forklare mig hvad det betyder?

– Ikke uden videre. Der er forskel på danske kvinder også. Jeg er privilegeret.

Jeg begyndte ikke at forklare ham, at jeg måske snart mistede min høje løn.

– Nogen har sagt til mig, at jeg finder dame gennem annonce, men jeg finder dig uden annonce, det er bedre.

– Jeg er ikke til at finde på den måde, Christos.

– På grund af din ven?

– Han er mest i min fantasi, han, –

– Jamen, jeg er ikke i din fantasi, jeg er hos dig.

Jeg rystede på hovedet.

– Jo, jeg er, sagde han.

Da vi havde drukket ud, sagde jeg til ham, at jeg ville gå hjem. Jeg ville gerne have talt mere med ham om det, jeg tidligere havde interviewet ham om, fremmedes vilkår i Danmark, hans arbejde, Grækenland, Athen, styret, men han kunne ikke tale med mig som med en ven. Det burde jeg have vidst på forhånd. Jeg kunne, hvis jeg havde været som Nadia eller Ida have gjort det til en opgave at lære ham at tale med en kvinde på den måde. Men jeg gjorde det ikke til min opgave, så jeg rejste mig, kyssede ham (moderligt, vist) på kinden og sagde tak for whisky. Jeg ville lade ham betale. Jeg næsten løb fra hans blik, jeg kunne ikke holde det ud, hans erotiske udstråling var utrolig stærk, men jeg vidste, at jeg ikke kunne holde ud at blive for tæt med ham, det ville kræve et arbejde, som jeg ikke var indstillet på at yde.

Det regnede lidt, da jeg kom ud på gaden, billedet af byen med gadelys og regndråber har jeg fra mange forskellige aftener og nætter, men jeg bilder mig ind, at jeg især har det fra den nat, min nat, min krop, min regn, mit gadelys fra Nikolaj Plads op over Strøget, Amagertorv, Købmagergade, det er en smuk by, og jeg var heldig at få en natbus ved Nørreport.

Da jeg kom hjem, lå der et brev fra Karl på spisebordet.

Asser havde ringet sent og vækket ham, og i øvrigt gik brevet ud på, at Asser ville komme næste dag og hente Karl, han ville komme om formiddagen, og jeg måtte så ringe til skolen og ordne det med fridagene.

Sally gik uden meget vrøvl i skole næste morgen, Karl stod op, da hun og jeg kyssede hinanden farvel i entrédøren.

Han gik ud og tog et langt bad, og jeg fandt tøj frem til ham, han pakkede selv sin rygsæk, da vi havde spist morgenmad sammen. Jeg havde lagt hans tøj inde i stuen, og mens han pakkede, fortalte jeg lidt om problemerne på bladet. Han reagerede som jeg havde forudset, – du skal bare give dem nogen, mor, du skal ikke lade ham Luther bestemme, du skal ikke.

Jeg spurgte ham, om han havde set i øjnene, at det alt sammen kunne betyde, at jeg endte med at blive fyret, om han vidste, at der var arbejdsløshed blandt journalister, om han havde tænkt over, hvad det ville betyde, hvis jeg gik radikalt ned i løn.

Han sagde, at han ikke var idiot, og at vi allesammen måtte lægge lidt blod i revolutionen.

– Eller meget blod, tilføjede han, og spændte remmen på rygsækken.

– Jeg skal også nok forklare Sally det, sagde han lidt efter, – vi kan sagtens sætte vores forbrug ned.

Jeg hjalp ham med at presse et par ekstra sko ned i yderlommerne på rygsækken, og han satte sig og tog en kop te mere, mens vi ventede på Asser og Thure. Jeg skubbede tanken om at gå på arbejde fra mig. Hvis jeg skulle nå det til tiden, skulle jeg gå før Asser kom, men jeg tog uden videre beslutning om at komme lidt for sent. Jeg vidste slet ikke, hvad det var, jeg skulle ind og diskutere med Luther. Det var ikke bare et spørgsmål om en ulykkelig kvinde fra Rønne, det var også et spørgsmål om så meget andet, principper, men jeg havde ikke styr på, hvor jeg skulle ende og begynde, eller begynde og ende skulle rækkefølgen vel være.

Da Asser ringede på nede fra fortovet, gik vi begge to ned. Asser var glad, gav Karl et stort knus og kyssede mig på kinden. Thure steg forsigtigt ud af bilen, og jeg klappede ham på skulderen og sagde, at nu måtte de have en rigtig god tur. Han sagde, at han aldrig havde været i Sønderjylland før.

– Det bliver så dit første møde med den sønderjyske råkapital, sagde Karl, og Thure grinede.

Asser sagde, at han havde taget en lille transportabel båndoptager med, så hvis Karl ikke allerede havde pakket bånd ned, skulle han skynde sig op og hente nogen.

Karl løb op igen, kom hurtigt tilbage med plastikpose og bånd.

– Så kan vi høre symfonisk rock i kostalden, sagde han, – det vil køerne sikkert blive glade for.

Thure grinede igen, han havde svenske viser med, sagde han.

– Så giver køerne bedre mælk, sagde Asser, vi grinede allesammen meget, vi grinede os lidt fra noget, men det vidste vi godt.

Da rygsækken var pakket i bagagerummet, satte Thure sig ind på bagsædet. Karl sagde, at han ville sidde foran, for han kunne godt nå sit øre.

– Nå dit øre, din idiot, sagde Asser, – hvad mener du med det?

Forfatteren Jette Drewsen

Jette Drewsen, f. 1943, er dansk forfatter. I 1972 debuterede Jette Drewsen som forfatter med romanen HVAD TÆNKTE EGENTLIG ARENDSE? Fra 1972. I samklang med tidens feminisme vakte Jette Drewsens debut opsigt med beskrivelsen af den oversete akademikerhustru og småbørnsmor, der gør oprør.

Med UDSØGT BEHANDLING fra 1986 udvider Jette Drewsen tidsbilledet med portrætter af mennesker, der befinder sig på kanten af velfærdssamfundet. Men "der er også en længsel, man ikke kan forholde sig sociologisk til", som hovedpersonen i Jette Drewsens MIDTVEJSFESTER fra 1980 siger. Denne længsel danner klangbunden i alle Jette Drewsens bøger. Stilistisk tager Jette Drewsens forfatterskab en ny drejning i trilogien LILLEGUDSORD fra 1992, JUBELJOMFRU fra 1993 og FILIHUNKAT fra 1994. I denne trilogi udfoldes en utraditionel beretning om en piges opvækst og vej til identitet set i lyset af hendes forhold til sproget.

I 2001 udgav Jette Drewsen LISBETS SØSTER, en erindringsbog med udspring i den ulykke, der under leg medførte søsterens død. Med mod og analytisk kraft undersøger Jette Drewsen ulykkens indvirkning på sin barndom og det videre liv. Rejseberetningen DET INDERSTE RÅSTOF fra 2004. Her fortæller Jette Drewsen med en næsten arkaisk sprogtone om mødet med tuaregerne i Sahara. I 2015 udkom romanen DØDEN ER EN MESTER om en mand, der føler, at han er kommet bagud i forhold til sin tid, og begynder at indstille sig på, at hans dage er ved at være talte.

Jette Drewsen har bl.a. modtaget Herman Bangs Mindelegat i 1985, og i 1994 fik hun Statens Kunstfonds livsvarige ydelse.

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER