Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2018

Om Dybhavsfisken

Dybhavsfisken er en psykologisk spændingsroman om en mand, der indhentes af sin fortid.

Den 69-årige retsmediciner Hans Adam Lorentzen står foran sin pensionering, da han får til opgave at obducere en pige, der er fundet skudt på Amager Fælled.

Mens pigens stedfar varetægtsfængsles under mistanke for drabet, fører tilfældet hendes spanske mor i armene på Hans Adam. Mødet med Inés vender op og ned på hans ensomme tilværelse, men sætter også skred i erindringen om en voldsom begivenhed, som han hele livet har kæmpet for at holde på afstand.

Cæcilie Lassen

Dybhavsfisken

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Dybhavsfisken (Gratis uddrag)

Cæcilie Lassen

Forside og billedbearbejdning: Lars Rosenquist Bech-Jessen
Forsideillustration: Tudsefisk (Himantolophus groenlandicus), fra The Carlsberg Foundation's Oceanographical Expedition round the World and Previous "Dana"-Expeditions, Vol. VII, 1951-53, s. 64, bearbejdet og farvelagt

1. e-bogsudgave 2018

ISBN 978-87-02-25081-7

© Cæcilie Lassen & Gyldendal 2018

Gyldendal
Klareboderne 3
1001 København K

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

1

En eftermiddag i februar 1939 ville jeg ikke leve længere.

Det sneede udenfor, en hvid og grynet em, som blev tættere bag ruden og udviskede grænsen mellem hæk og himmel. Mine fodspor i havegangen havde den allerede fjernet, og fordybningerne efter hjulene på mine værtsfolks bil var fyldt op. Jeg regnede ud at de måtte være kørt mindst en halv time tidligere, og jeg vidste de ikke ville komme tilbage før sent om aftenen.

Alligevel haspede jeg døren til badeværelset indefra. Så drejede jeg på hanen og fyldte karret med vand. Jeg beholdt mit tøj på da jeg satte mig op, for jeg ville ikke at de skulle finde mig nøgen. Jeg lænede mig tilbage og mærkede de våde bukseben klæbe til mine knæ hvor de stak op gennem overfladen.

Jeg vidste hvordan man åbnede en åre, og at det ville gå hurtigst hvis jeg åbnede den på langs. Barberbladet havde jeg fundet frem fra skabet i mit værelse forinden. Jeg lavede et snit i hvert håndled, og smerten forsvandt da jeg lod mine knyttede hænder synke mod bunden fulgt af hver sin blodige fane.

Jeg følte ingen frygt. Jeg længtes kun efter at opløses.

Sneen dækkede vinduesglasset, og jeg hvilede hovedet på badekarrets kant. Jeg lukkede ikke øjnene, men lå og så på vandet, der fyldtes af min indre farve.

Telefonen når at ringe tre gange før jeg tager den. Den vækker mig ikke, for jeg vågner altid meget tidligt. Jeg er ved at lave mig en kop kaffe da jeg hører den, og må løbe fra køkkenet gennem gangen tilbage til soveværelset.

„Lorentzen?“

„Det er Lasse, fra Instituttet. Der er lige kommet en sag ind.“

„Ja?“

„Drabssuspekt.“ Han bliver stille et øjeblik. „Det er en lille pige.“

„Nå, ja.“

„Hun er ikke identificeret endnu. Men de vil gerne have obduktionen.“

Jeg ser på uret: ti minutter i seks. „Jeg er der om en halv time“.

Så lægger jeg røret på og går ud og drikker min kaffe. Jeg spiser også et stykke af fru Sørensens toastbrød, hun har købt en hel pakke, og når jeg ser hende, vil jeg overtale hende til at tage det med hjem. Her ligger det jo bare og bliver for gammelt.

Jeg er den sidste der træder ind på obduktionsstuen. Det er den store for enden af gangen, som vi altid bruger til de drabssuspekte fordi der skal være plads til hele den trængsel af folk der står omkring mig nu. Jeg hilser uden at give hånd fordi jeg har handsker på. Til Bien nøjes jeg med at nikke. Hans borgerlige navn er Bistrup, og han er chefinspektør for politiets afdeling A. Vi har kendt hinanden fra vores drengetid, selvom vi sjældent taler om den, og gennem årene har vi arbejdet sammen om hundredvis af sager. Det var hans forgænger i embedet, som nu for længst er pensioneret, der begyndte med at kalde os Fy og Bi. Han hentydede selvfølgelig til vores højst forskellige fysiske fremtoning, men der var den ekstra pointe at Bistrups øgenavn samtidig kunne forstås som en slags forkortelse. Senere, efter at ingen længere omtalte mig som Fy, blev det til Bien. Han har ikke noget imod det. Bier er nyttige, de sporer den mindste dråbe nektar på mange meters afstand, og så har de brod.

Han har taget en kommissær med som jeg også kender, men assistenten er ny og står og ser beklemt ud i sin grønne kittel ved siden af fotografen.

„Hvordan med røntgen?“ spørger jeg Lasse, den unge læge der ringede til mig.

„Der kommer én over,“ siger han.

„Godt.“

Så kører laboratoriebetjenten liget ind. Allerede mens hans fastgør rullebordet til elementet med vask og skyl, ser jeg at pigen er spansk. Jeg kunne ikke drømme om at sige det højt, for jeg har ingen argumenter for min iagttagelse. Jeg ser det bare.

Hun er endnu fuldt påklædt. Lasse undersøger tøjet og bemærker i diktafonen at det er snavset, men intakt.

„Der er en del blod foran på blusen, mindre bagpå. Stænk på højre ærme. Hun har cowboybukser på med et par blodpletter. Ellers er der ikke noget – jo, et hul i sålen på venstre gummistøvle. Spor af græs. Ingen sokker.“

Han skærer gennem blusens lyserøde stof og deler det påtrykte hjerte med ordene Little sweatheart i to. Bagefter gør han det samme med undertrøjen. På hendes underbukser står Torsdag, men det er mandag i dag. Hun har tisset i dem. Intet har været åbnet, revet op eller trukket af.

Laboratoriebetjenten lægger hvert enkelt stykke tøj i en plastpose for sig. Lasse tømmer hendes lommer og finder elleve kroner og en chokoladekiks. Hendes to hvide hårspænder følger med som det sidste.

Så ligger hun nøgen på det rustfri stål.

„Højde: 122 centimeter. Vægt: 26 kilo. Sydlandsk udseende. Håret omtrent til skuldrene. Frembrud af blivende tænder i overmunden. Jeg vil anslå alderen til syv år, med forbehold for røntgen af håndknoglerne.“

Det lykkes ham forsigtigt at lirke kæben op og se et par fyldninger i kindtænderne. „Det er ikke længe siden det er lavet, det dér,“ siger han, idet han slukker for diktafonen. „Der må ligge et kort på hende et sted.“

Bien nikker. „Vi kontakter tandlægerne i Hovedstadsområdet så snart billederne er der.“

Lasse tænder for diktafonen igen. „Særlige kendetegn …“ Han lemper den lille guldstikker ud af hendes øreflip, så vi kan se hullet. „Ikke så almindeligt i den alder, vel?“

I Spanien har de små piger huller i ørerne. Jeg svarer ham ikke.

„Så er der et lille modermærke ved venstre skulderblad, ar efter vaccination på samme skulder. Det ser ud til at være en calmette?“

„Ja.“

„Ingen kirurgiske ar.“

„Hun har ligget med ansigtet nedad,“ konstaterer jeg ved synet af ligpletterne. Når blodet standser i sit kredsløb, begynder det at synke, og farven trænger ud i det omgivende væv.

Bien bekræfter det med endnu et nik. „Vi fandt hende sådan.“

Det ærgrer mig at Lasse ikke ringede før han blev kaldt ud til stedet.

„Hvornår?“ spørger jeg.

„Klokken halv fem i morges.“

Jeg vender mig mod ham. „Hvad var hendes temperatur?“

„20,3. Hun må mindst have ligget der fra ved otte-ni-tiden.“

Jeg lægger min behandskede hånd bag ligets nakke og prøver om jeg kan presse hagen ned mod brystet. Det lykkes ikke. „Rigor er komplet,“ siger jeg.

„Det passer meget godt, ikke?“

Jeg tænker. „Og temperaturen i omgivelserne?“

„Seks grader på findetidspunktet.“

„Tøjet er tyndt. Det accelererer afkølingen. Jeg vil sige omkring klokken elleve.“

Jeg ser igen på Bien. „Er der spor?“

„Teknikerne arbejder stadig.“

Lasse tager prøver fra barnets skede og endetarm, og jeg kigger efter rødme eller rifter. Der er intet af det.

„De ydre kønsorganer normalt udseende,“ dikterer han.

Så skraber han med en vatpind under hendes negle.

Dødsårsagen er det springende punkt ved visse obduktioner, men ikke her. Den er så påtrængende til stede at det kun skyldes proceduren at ingen har nævnt den før nu, da Lasse forsigtigt barberer håret af barnets baghoved. Det falder i totter på bordet, sammenklistret af blod og jord og endnu vådt af regnen.

„Læsion nummer ét,“ fortsætter han i diktafonen: „Et rundt sår i baghovedet. Læsionen findes i nakkebenet, 2,7 centimeter over opisthion, 0,5 centimeter til venstre for midterlinjen. Diameter er én centimeter – undskyld: 1,2.“ Han måler efter endnu en gang. „Der en let hudafskrabning, men hverken sod eller krudt ved sårranden – det er vel et distanceskud?“

„Ja,“ siger jeg.

Han vender hendes hoved om, og vi ser det tilsvarende hul i panden.

„Læsion nummer to: Også et rundt sår, 2 centimeter over glabella og 2,8 centimeter til venstre for midterlinjen. Diameteren er den samme.“ Han retter sig op. „Hvad tror du om ind- og udskudsåbning?“

Jeg kigger efter. Det er altid vanskeligt at bestemme skudretningen, særligt ved moderne højhastighedsvåben, for projektilet når ikke at krænge hudflapper ud når det går gennem vævet. Hullerne er lige store. Men ved nærmere undersøgelse af såret i baghovedet finder jeg et karakteristisk skråsnit som bekræfter min formodning: Hun blev skudt bagfra.

Således bøjet tæt ned til barnets ansigt lægger jeg mærke til hvor forbavset hun ser ud. Som om jeg, en fremmed, lige havde kaldt hendes navn og hun vendte sig om imod mig.

Efter røntgenoptagelsen åbner laboratoriebetjenten liget fra skridtet til halsen med et enkelt snit. Kriminalassistenten begynder allerede at gøre synkebevægelser, og det irriterer mig. Obduktionsstuens ene væg er af matteret glas, og bag glasset er en balkon, hvor tilskuere kan gå ud at trække frisk luft hvis de trænger. Kriminalfolkene gør det aldrig. De står strunke og sammenbidte og bliver mere og mere hvide i hovederne, og pludselig skal de kaste op. Engang gik en stor, kraftig betjent i gulvet som en træstamme lige bag mig og pådrog sig et mindre kraniebrud.

Lasse tager organerne ud, og jeg følger med over til bordet i hjørnet, hvor han vejer dem og findeler dem med skalpellen. Maven indeholder lidt chokolade. Nyrer og lever er af normal konsistens og farve, størrelsen svarende til barnets alder. Lungevævet er fint og lyserødt, hjertet ikke større end et lille æble. Alt er sundt og nyt og næsten rørende i sin friskhed. Hun kunne have levet firs år eller mere, hvis ikke det var for de to små huller i hovedet.

Bagefter tænder laboratoriebetjenten den ekstra lampe i loftet, og Lasse trækker skalpellen rundt om ligets isse. Nu kan skalpen krænges til side, og han blotter kraniet. Kalotten skærer han fri med den lille elektriske sav og tager den af, så vi kan se hjernen. Han er meget påpasselig da han skærer rygmarven over og løfter den svært beskadigede masse ud og over i det fad som laboratoriebetjenten holder frem. Kriminalassistenten forlader i al hast lokalet.

Jeg selv ser nøje til mens Lasse dissekerer hjernen. Det er et arbejde som enhver gør på sin måde, og jeg prøver at lade være at blande mig hver gang hans afviger fra min. Læsionen er omfattende, og selvom hjernestammen ikke er involveret, har den været øjeblikkeligt dræbende.

Jeg dikterer min konklusion. Der er ingen uklare punkter, ingen spørgsmål. Sagen er tragisk, men jeg regner ikke med at den vil få større betydning end enhver anden af de drabssuspekte sager, som vi har godt og vel tredive af om året på Retsmedicinsk Institut.

Politiets fotograf tager sine sidste billeder inden han og Bien går ud til den blege, ventende assistent. Så forlader også Lasse og jeg obduktionsstuen. Vi overlader laboratoriebetjenten det åbne lig.

Bagefter, da vi har klædt om, tager vi op med elevatoren. Det er gennem glasset i døren at jeg ser hende. Hun går støttet af to betjente, og de kommer nede fra genkendelsen, hvor pårørende møder op for at identificere deres døde. Hun har en rød regnfrakke på. Det regner ikke, og jeg ser ikke hendes ansigt. Trods det ved jeg at hun er den lille piges mor.

Elevatoren standser.

„Kirsten har rapporten klar ved tolv-tiden,“ siger Lasse. „Kan vi nå at se på den?“

„Jeg har forelæsning klokken halv to.“

Vi går ned ad gangen i vores hvide kitler, døren ud til foråret er lukket, og kvinden er væk.

„Lad os tale sammen over frokosten,“ siger jeg.

Lasse åbner sin appelsinvand med en engangslighter. Det giver et højt smæld som jeg ikke bryder mig om, og jeg fatter ikke at han gør det på den måde når han nu ved at der ligger en oplukker inde i skrivebordsskuffen hos min sekretær.

„Man skyder ikke børn,“ siger han.

„Deres fædre gør en gang imellem. Men så plejer de at skyde sig selv bagefter.“

„Og tage konen med.“

„Også dét, ja.“ Jeg sætter gaflen i min spegepølsemad.

„Kan det være en ulykke?“ spørger han. „Der ligger da en skydebane.“

„Hvor?“

„På Amager Fælled.“

„Den ligger på Kalvebod Fælled,“ siger jeg. „Hvem fandt hende?“

„Nogle skraldemænd.“ Han kigger over på den lille pakke med salt ved siden af min tallerken.

Jeg lader ham tage den, og han tømmer den ud over leverpostejen. Til gengæld skraber han skyen af.

„Hun lå en ti-femten meter fra vejen, midt ude i græsset.“

„Så der var ikke gjort forsøg på at skjule hende?“

„Næh.“

„Kan hun være blevet flyttet?“

„Jeg tror det ikke. Men de tjekker tøjet for plantefibre til i morgen.“

„Der blev ikke fundet andre ting?“

Han ryster på hovedet.

„Jeg ville gerne have været med,“ siger jeg.

Lasse hæver øjenbrynene. „På dén tid af døgnet? I dét vejr?“

Han drikker af sin appelsinvand, og jeg tænker at han tænker at jeg er ved at blive gammel. For gammel til at tage ud og se på små døde piger på alle tider af døgnet, i al slags vejr.

„Jeg ville gerne have været med ved findestedsundersøgelsen,“ siger jeg.

Så rækker jeg efter hans rapport, læser den igennem og kommer med de bemærkninger der først falder mig ind, mens jeg spiser min mad færdig. Vi aftaler et møde i morgen eftermiddag. Det er ikke usædvanligt at jeg beder om at se en rapport fire eller fem gange før jeg er tilfreds, og det ved han.

Han gaber, og jeg husker at han har været på vagt siden i går morges. Hvis han havde været min sekretær, ville jeg have sagt noget til ham om at gå hjem og få sovet, men over for lægerne er jeg ikke sådan. Over for dem er jeg faktisk ikke særlig venlig.

„Hvorfor fandt de ikke projektilet?“ spørger jeg.

„Det ligger nok i græsset.“ Lasse gaber én gang til, stort. „De kommer til at klippe det hele med en neglesaks.“

„Det manglede vel bare.“

Vi rejser os begge, han tager sin jakke på, og jeg tager min gamle, brune lædermappe og går over i auditoriet.

Mens jeg står og fortæller de medicinstuderende om tegnene på kvælning ved henholdsvis indre og ydre spærring, løfter de indimellem blikket fra deres notater og ser på mig. Ikke dem alle på én gang, men skiftevis rundt om på bænkerækkerne. Der er noget foruroligende ved disse uprøvede, håbefulde ansigter der bliver ved at dukke op. De ligner halvfærdige haletudser eller forpuppede insekter af én eller anden skadelig slags, og jeg kan ikke lade være med at frygte for hvad de vil gøre ved sig selv og andre når de engang sættes fri i verden. Jeg trøster mig med at langt de fleste ikke gør noget som helst; de tager deres turnus for bagefter at søge fast ansættelse som reservelæger. Nogle få af de dygtigste går efter hurtige penge i medicinalfirmaerne, og andre får sig et speciale. De åbner egen praksis, bliver overlæger, måske professorer en dag. Men det kunne ske at en enkelt eller to sad med andre tanker om at forandre noget, om at netop deres handling kunne gøre en forskel. Derfor går jeg hurtigt frem, så de hele tiden har noget at huske og skrive ned. Så længe jeg beskæftiger dem, drømmer de ikke.

Min sekretær går klokken fem, og i løbet af den næste time bliver der stille på Instituttet. Ingen læger banker på min dør for at aflevere obduktionsrapporter, telefonen er tavs, og jeg skal ikke til møde. Det er min bedste tid.

Jeg læner mig tilbage i stolen og nyder freden på mit kontor, som er af anseelig størrelse med et ægte tæppe på gulvet og et lille sofaarrangement til samtaler, foruden mine bogreoler og kalenderen på væggen bag mit skrivebord. Jeg har ingen private billeder, og hvis nogen sender postkort til mig, hænger jeg dem ikke op. Jeg vil gerne have fred for den slags her.

Da jeg har siddet lidt med lukkede øjne, finder jeg min artikel frem fra den øverste skuffe i skrivebordet og sætter papir i maskinen. Jeg bliver helt fornøjet ved at se på den række af data jeg har samlet om forkalkning af hjertets kranspulsårer gennem det sidste halvandet år. Forskning har altid været noget jeg måtte stjæle mig til ud over det daglige arbejde, men samtidig har den stadige strøm af lig der passerer hen over vores rustfri stålborde, været mig et righoldigt kildemateriale. For min skyld må forhistoriske skeletter gerne blive liggende hvor de ligger, når jeg kan gøre så interessante fund i de nutidige kroppe mine yngre kolleger alligevel har været nødt til at lukke op. Jeg vil gerne have artiklen færdig i løbet af ugen, så den kan nå at komme med i næste måneds nummer af International Journal of Forensic Medicine, og jeg glæder mig over at jeg ikke har vagt. Næsten uanset hvad der kommer ind, har jeg aftenen for mig.

Ofte er det mig der lukker og slukker på Instituttet. Det generer ikke nogen; i fem år har ingen ventet på mig når jeg kommer hjem. Fru Sørensen går når aftensmaden er færdig, og det kunne ikke falde mig ind at anskaffe et kæledyr. Jeg kan lide Instituttet om aftenen. Kontorerne tømmes for stemmer, som gangene tømmes for lyden af skridt. Jeg ser ingen ansigter. I mørket bag mit vindue hæver Rigshospitalets hovedbygning sig med hundreder af oplyste vinduer som en mægtig skibsside på havet.

Først hen ad klokken ni rejser jeg mig, strækker ryggen og pakker mine ting. Jeg låser døren efter mig, tager ned med elevatoren, og da jeg kommer ud, mærker jeg at det er blevet mildere. Jeg beslutter mig for at spadsere hjem, og efterlader min gamle Amazon på parkeringspladsen. Med lædermappen i hånden går jeg ned ad Frederik Vs vej og fortsætter ad Helgesensgade til Dosseringen. Jeg bilder mig ind at det er sundt at gå dér, selvom luften næppe er bedre end andre steder. Der er altid nogle hundeluftere og aftenslentrere, én og anden ulovlig cyklist, og endelig motionsløberne. Det er vel en ti-tolv år siden det begyndte med et par stykker som pustede rundt om sommeren. Nu er de der selv i frostvejr, og med tanke på min artikel er jeg ikke den der klager. Hvis man lagde alle de forkalkede kranspulsårer sammen som jeg gennem tiden personligt har klippet op, ville de nå flere hundrede gange rundt om søerne.

Ud for min gadedør standser jeg og står lidt og ser på cafeen på hjørnet op mod Østerbrogade. Gæsterne glider til og fra og oplyses kort for mig når de passerer under lygten. Jeg ser de røde vågelamper bag på cyklerne, lugter bilernes udstødning og hører deres dybe, dirrende støj. Jeg mærker byens bevægelse.

Så går jeg op til mig selv.

I aften er jeg for træt til at åbne min post, som alligevel kun består af et par regninger, og jeg orker knap nok at gå ud i køkkenet og se hvad fru Sørensen har lavet til mig. Selvom hun for det meste fryser ned til et par dage ad gangen, skærer hun altid frisk salat til og sørger for nykogte kartofler. Egentlig har jeg ondt af hende, for hun har engang betroet mig at hun kan lide at lave mad. Mens jeg spiser, tænker jeg på at hun burde sige op i stedet for at gå her og kede sig. Men sagen er den at hun nærer en ganske grundløs bekymring for mig; jeg har hørt hende sige til en bekendt at hun syntes jeg havde virket så trist på det sidste. Ved nærmere eftertanke ville hun vide at sådan har jeg virket siden hun mødte mig, og at sådan vil jeg sandsynligvis blive ved med at virke uanset om hun koger kartofler til mig eller ej.

Jeg holder op med at tænke på fru Sørensen og tænder for radioens sene nyheder. Den 14. april 1983 er en bilbombe eksploderet i Belfast, en anden i Beirut, herhjemme forberedes stramninger af udlændingeloven. Aktiekurserne stiger, renten på obligationer falder, og i nat får vi tre til fem graders varme med vekslende skydække og tåge på Bornholm. De nævner ikke fundet af den døde pige. Men jeg ved at formiddagsbladenes spisesedler vil vrænge historien ud til gud og hvermand i morgen.

Jeg sidder endnu på min plads da telefonen ringer, og denne gang behøver jeg ikke at løbe for at nå den. Der står et apparat på det lille bord ved lænestolen i stuen ved siden af.

„Lorentzen?“

„Det er Troels.“

Havde det været Tine, ville jeg have bedt hende om at ringe en anden gang. Havde det været enhver anden, ville jeg have bedt dem om det. Men nu er det Troels. Han bliver hængende tavs i den anden ende mens jeg sætter mig med ryggen til vinduet. Jeg kan høre hans ånde i røret.

„Hvordan går det?“ spørger jeg.

„Det er mig!“

„Ja,“ siger jeg. „Det kan jeg høre.“

„Det er mig der har gjort det!“

„Hvad?“

„Slået hende ihjel!“

Ikke det, tænker jeg. Ikke igen.

„Den lille pige,“ siger han, og er lige ved at græde.

„Har du taget din medicin?“

„Det er mig der har slået hende ihjel.“

„Troels,“ siger jeg. „Din medicin. Har du taget den?“

„Ja.“

„Det er du helt sikker på?“

Han mumler noget uhørligt.

„Har du røget hash?“

Han svarer ikke. I baggrunden passerer fjerne biler på en fjern vej.

„Hvor er du henne?“

„Den lille pige,“ siger han. „Hun er død. Er hun ikke?“

„Vil du indlægges?“ spørger jeg.

„Det er min skyld alt sammen.“

„Hvis du siger hvor du er, kan jeg hente dig. Så du kan blive indlagt.“

Der bliver stille igen.

„Er du der?“ spørger jeg.

Hans ånde er væk. Men der er stadig forbindelse. Han holder stadig røret. Et par sekunder suser trafikken i det endnu. Så bliver det lagt på.

Min første tanke er at ringe til Tine. Min næste er at klokken er over elleve, og at hun skal tidligt op for at køre mit barnebarn i skole inden hun møder på øjenklinikken, hvis ikke hendes mand gør det. Jeg kan ikke være bekendt at ringe til dem nu. Desuden kan ingen af os forhindre at Troels melder sig selv til politiet og tilstår drabet på den lille pige, som han har tilstået så meget andet før. Politiet kender ham, og jeg kender politiet. De giver ham en kop kaffe, snakker lidt med ham og lader ham gå.

Jeg rejser mig fra stolen, og min ryg fortæller mig at jeg har siddet der for længe. Jeg har ikke ryg til lænestole mere. Jeg går i seng, og det er mens jeg ligger dér at jeg bliver klar over det. Eller det bliver jeg ikke, for det er aldrig sådan, men som en fysisk fornemmelse af nærvær. Han er der. I mørket omkring mig.

2

Siden min kone døde, har jeg læst eller hørt radio under alle måltider. Det havde jeg ofte også lyst til at gøre da hun levede, men hun brød sig ikke om det. Især ikke dét med læsningen, og da slet ikke hvis det drejede sig om noget inden for mit fag. Så lod jeg være, for jeg kunne dårligt bebrejde hende at hun fik kvalme af at sidde og se på fotografier af strandvaskere eller mumificerede lig midt i maden.

Jeg bebrejdede hende heller ikke hvis hun savnede selskab. Det ved jeg hun gjorde. Det var altid hende der sørgede for at invitere de venner vi havde tilbage, og som fortrinsvis var hendes, og hun klagede over at jeg fandt på undskyldninger når de inviterede igen. Men jeg havde ikke lyst til at se dem. Jeg havde ikke lyst til at se nogen ud over dem jeg omgikkes rent professionelt, hvis jeg kunne blive fri. Bortset fra børnene og hende. Eller måske kun bortset fra hende. For jeg behøvede hende til at holde de ting på afstand som jeg ikke længere magtede i livet, og det gjorde hun. Hun hidsede sig op og skældte ud, men hun tog hensyn til mig langt ud over hvad der var rimeligt. Hun elskede mig, og jeg savner hende.

Men ikke som jeg en dag vil komme til at savne mit arbejde. Det er et spørgsmål om overlevelse for mig. Et behov. Det giver mig en fred som jeg ikke finder nogen andre steder. Så meget desto mere undrer jeg mig, mens jeg lukker min bog og sætter min kaffekop hen til vasken, over at det lige nu gør mig urolig. Jeg forstår det ikke. Det er bare sådan. Jeg er urolig ved tanken om et lille, dødt spansk barn.

Allerede inden morgenmødet har jeg Bien i telefonen.

„Blanca,“ siger han. „Blanca Rocas Marín.“ Med lukket o-lyd i Rocas og dansk stød i Marín. Naturligvis retter jeg ham ikke.

„Syv år gammel, spansk statsborger, bosat her i landet siden i sommer sammen med sin mor. Moren er dansk gift, også siden i sommer. Og vi har anholdt hendes mand.“

„Ja?“

„Han hedder John Erik Nielsen, tooghalvtreds år, chauffør hos den samme vognmand de sidste fjorten år, til han blev taget for promillekørsel. Det skete kort før jul. Han er ikke tidligere straffet, men vi har været kaldt ud til et huspektakel på adressen engang i februar. Vi sigter ham i sagen. Han har et ulovligt skydevåben i lejligheden. Det er i Urbanplanen, ikke en kilometer fra hvor pigen blev fundet. Han nægter sig skyldig og vil ikke udtale sig. Hvornår kan vi køre ham over til undersøgelse?“

Jeg ser på uret. „Klokken ni?“

„Godt.“ Jeg skal lige til at lægge røret på da jeg hører hans stemme skratte videre i det og løfter det op til øret igen. „- din søn herinde i går aftes,“ er alt hvad jeg når at opfange. Men det er også nok.

„Jeg ved det,“ siger jeg. „Jeg talte med ham i telefonen. Jeg er bange for at han ikke tager sin medicin.“

„Vi optog rapport, for det skal vi jo. Men der er selvfølgelig ikke noget i det.“

„Nej.“

„Han gør jo ikke nogen fortræd.“

„Det har han aldrig gjort,“ bekræfter jeg. „Med hensyn til undersøgelsen af den sigtede, så holder jeg Lasse Brink fri til det. Der skulle ikke være noget i vejen for at jeg også er der selv.“

Men det kommer der. Obduktionen af en ældre, dødfunden kvinde afslører en kranielæsion som kan skyldes stump vold, og jeg må tage elevatoren ned og trække i et sæt grønt operationstøj og handsker for at se på det. Da jeg er færdig og har konstateret at hun døde af en blodprop i hjertet som intet har med læsionen at gøre, og simpelthen slog sit hoved da hun faldt, er det for sent. Ledsaget af to betjente er John Erik Nielsen på vej tilbage til politigården.

„Allerede?“ spørger jeg.

„Der var ingenting,“ siger Lasse. „Jeg har taget alkoholtest og paraffinaftryk fra hænderne. Du får rapporten så snart der er svar.“

„Hvad med prøverne fra liget?“

Han ser på uret. „Det bliver efter frokost.“

Rent faktisk er klokken halv tre da han dukker op med papirerne med resultater fra diverse undersøgelser i et plastchartek. Han trækker en stol hen og sætter sig på den anden side af skrivebordet.

„Der er ikke noget på negleskrabet,“ begynder han mens jeg bladrer dem igennem. „De har heller ikke fundet sperma.“

„Hvad med hår, spyt?“ Jeg ser op.

„Der er ikke noget af det.“

„Altså ingen biologiske spor?“

„Plantefibrene på hendes tøj passer med stedet.“ Han klikker på sin kuglepen. Det bryder jeg mig ikke mere om end når han åbner sodavandsflasker med lighteren. „Og maveindholdet stemmer med den kiks vi fandt i hendes lomme. Hun har spist én af samme slags en halv til en hel time før.“

„Stadig ikke noget nyt om projektilet?“

„Næh.“

Vi gennemgår obduktionsrapporten igen, og jeg efterlyser en mere detaljeret beskrivelse af skaderne i hjernen.

„Og det er vigtigt at understrege at det drejer sig om et distanceskud, og at læsion nummer ét fremviser skråsnit, også i den indre plade. Det giver os et godt fingerpeg om skudretningen.“

Lasse nikker og klikker. Det er mig der skal give møde som sagkyndig i retten, og jeg ved af erfaring at man må være forberedt på lidt af hvert. En ihærdig forsvarer kan finde på at indkalde andre eksperter til at så tvivl om rapportens konklusioner.

„Har vi fået billederne fra politiet?“ spørger jeg.

„Ikke endnu.“

„Men du sætter tekst til dem når de kommer?“

„Hvis det bliver inden fem.“ Han ser igen på uret. „Jeg skal hente min søn i børnehaven.“

„Det er en drabssag,“ bemærker jeg.

Han sætter et uskyldigt ansigt op. „Min kone er på kursus.“

„Hvis du bliver træt af at være retsmediciner, kan du jo søge stilling som barnepige i stedet for.“

Det skulle jeg ikke have sagt, og billederne er her sikkert inden klokken fem under alle omstændigheder. I en sådan sag har alle parter en interesse i at tingene går hurtigt.

„Når de kommer, så lad mig se dem,“ beder jeg. „Der er vel ikke svar på paraffinen før på torsdag. Og alkoholtesten. Virkede han påvirket?“

„Lidt, måske.“

Jeg sukker. Først gik jeg glip af findestedsundersøgelsen, nu har jeg ikke set den sigtede.

„Enten er man påvirket, eller også er man ikke,“ siger jeg.

Lasse trækker på skuldrene. „Det var ikke noget specielt.“

„Klokken var ni om morgenen da du undersøgte ham. Det er tirsdag. Hvis man er synligt påvirket af alkohol på det tidspunkt, så er det specielt.“

Han rejser sig uden at sige mere og tager papirerne og rapporten med sig.

Hele resten af dagen er den døde piges navn i mine tanker. Blanca, Blanca. Blanca Rocas Marín.

Først om aftenen kører jeg ud til Tine. Da jeg svinger ned ad vejen hvor de bor, ser jeg med det samme at både hendes og Henriks biler holder foran huset. Jeg parkerer, og idet jeg står ud, mærker jeg den våde, grønne lugt fra plænen. Der er kommet knopper på det lille æbletræ. Kaspers gyngestativ er sat frem, og der er lys i vinduerne. Et øjeblik har jeg lyst til at gå tilbage til min Amazon igen og forsvinde uden at forstyrre dem. Uden at ødelægge noget.

Så ringer jeg på. Det varer lidt før min datter åbner, og hun ser ud som om hun er kommet løbende.

„Dav, far,“ siger hun og retter på brillerne, der er gledet lidt frem på næsen. Hun har arvet min bygningsfejl. Men min kones gyldne øjne. Når jeg ser dem, kommer jeg til at tænke på hvordan hun var længe før vi diskuterede læsning ved måltiderne. Det regnede og var solskin på én gang, og jeg kaldte det „Hedvig-vejr“. Jeg stod ved vinduet i Regensen og så en bue af strålende farver bryde frem over tagene.

Men i Tines øjne bor et vagtsomt blik.

„Kommer jeg ubelejligt?“ spørger jeg.

„Lidt.“ Hun smiler tyndt, tager min trenchcoat og hænger den på en bøjle. Inde i deres store stue sidder Henrik og stirrer ned i en avis. Jeg kan se han ikke læser den. Han rejser sig og hilser kort på mig inden han forlader os, og jeg hører en dør smække.

Jeg har afbrudt dem i et skænderi.

„Kasper er til svømning,“ siger Tine. „Vil du have en kop kaffe?“

„Ja, tak.“

Jeg sætter mig i sofaen mens hun går ud i køkkenet, der er bygget sammen med stuen og meget moderne indrettet. Henrik har tegnet det hele selv. Så vidt jeg ved, har de også planer om en veranda. Jeg tænker på at hun har tabt sig, at hun skal passe på hun ikke bliver for tynd. Jeg tænker på om Henrik er god ved hende.

„Jeg kommer på grund af Troels.“

Hun sætter bakken med de to kopper foran mig. Går tilbage i køkkenet efter sukker, selvom vandet endnu ikke koger og hun ved at jeg aldrig har brugt sukker i kaffen „Han ringede til mig i går.“

Hun tager plads i stolen over for mig.

„Han ville tilstå en forbrydelse, sådan som han gjorde sidste gang han blev indlagt. Han har også været hos politiet.“

Hun ser ned på sine hænder.

„Ser du noget til ham?“

Ved et lille smæld fra elkedlen rejser hun sig, og med ryggen til mig hælder hun vand på kaffen. Hun skænker for os begge før hun svarer: „Han kom her.“

„Hvornår“

„I går aftes – eller nat. Så sent, i hvert fald, at han vækkede os.“

Hun holder om sit krus som for at varme sig på det. Her er faktisk også lidt koldt. De har en pejs i hjørnet som ikke er tændt, og når solen går ned, forsvinder varmen fra de store vinduer.

„Han så ud som om han havde sovet i en park eller noget, beskidt og ulækker. Jeg lånte ham et par sko af Henriks. De var for små, han måtte gå med bare fødder i dem, men jeg ville ikke have at han gik herfra i dem han havde på.“ Hun tøver, ser på mig. „Far,“ siger hun så, „der var blod på dem.“

„På hans sko?“

Hun nikker.

„Var han kommet noget til?“ Jeg husker at han engang dukkede op hos os med et flækket øjenbryn, det var mens Hedvig stadig levede. Jeg lappede det sammen med hæfteplaster fordi han ikke ville på skadestuen.

„Jeg tror ikke det var hans eget.“

Først nu forstår jeg hvad hun siger til mig, eller hvad hun prøver på at sige.

„Tine, Troels er syg. Han bilder sig ting ind. Det ved du også godt.“

Hun nipper til sin kaffe og ser igen på mig over koppens kant.

„Desuden,“ fortsætter jeg, „har han været afhørt af politiet, og de lod ham gå.“

Hun kigger væk, som for at hendes blik ikke skal afsløre noget for mig.

„Troels gør ingen fortræd,“ slutter jeg.

Så taler vi ikke mere om det. Jeg spørger til hendes arbejde på øjenklinikken som jeg plejer at gøre når vi er sammen, og hun fortæller mig om en ny laserteknik til operation for grøn stær. Tine boede hjemme de første år af sin studietid, og allerede dengang kom hun ofte ind til mig om aftenen for at spørge mig om ting i sine bøger. Det holdt jeg meget af. Sådan kunne vi mødes uden at hun kom for nær på det hos mig som jeg så gerne ville beskytte hende imod.

„Der er virkelig gode resultater med det. Før måtte jeg næsten altid henvise de patienter til Herlev, men nu klarer jeg det ambulant.“

Jeg ville gerne høre mere, men Henrik kommer tilbage og siger: „De slutter klokken otte. Skal jeg hente ham?“

„Nej.“ Tine rejser sig. „Jeg gør det.“

Jeg drikker min kaffe. „Jeg må også hellere se at komme hjem.“

På vej ud til min trenchcoat standser jeg og ser på det billede af Troels som de har hængende i et hjørne i entreen. Det er mange år gammelt, og han står med sit store, krøllede hår ned i panden og spiller trompet. Jeg tænker på om det er ham de har skændtes om. Eller om det er noget helt andet.

Tine finder sine bilnøgler, tager sin jakke på og halstørklædet. Vi går ud til hver sin bil, men lige før hun stiger ind, kalder jeg på hende.

Hun standser. Med en lille bevægelse med hovedet viser jeg at hun skal komme hen til mig.

„De sko,“ siger jeg. „Må jeg se dem?“

Hun kigger ned på sine egne ruskindssnuder, allerede rød om næsen af kulden. Jeg kan mærke vi får frost i nat.

„Jeg smed dem ud.“

Jeg bliver stående lidt, tavs. Så nikker jeg.

Hver torsdag aften mellem halv otte og ti spiller jeg skak. Den eneste undtagelse er når jeg er bortrejst til kongres eller af en anden uopsættelig grund forhindret. Jeg er mangeårigt medlem af Københavns Skakforening, som har lokaler på Vennemindevej, så når Hedvig bebrejdede mig at jeg aldrig gik ud, kunne jeg sige: „Men jeg har da Skakforeningen.“ Jeg spiller som regel kun et enkelt parti eller to. Jeg kender de fleste af de øvrige medlemmer, som blandt andre tæller Bien, og taler da også af høflighed lidt med dem, mest om turneringer og den slags. Men jeg kommer for at spille. Helst ville jeg spille mod en fremmed hver gang.

Det der fascinerer mig, er selve kampen mellem to hjerner der objektivt set står lige i udgangspunktet. Jeg har mange gange frydet mig over den logiske tankes skønhed i udvalgte, mesterlige partier, og i al beskedenhed over egne vellykkede træk. Skak er de mange muligheders spil; allerede efter to-tre træk kan der tænkes millioner af stillinger. Der ikke er noget skjult. Enhver ny kombination er potentielt til stede for den der evner at se den.

Men det der betyder mest for mig, er at intet beror på tilfældet. Jeg kan ikke fordrage hasard. Et lykkehjuls dumme snurren, de uberegnelige terninger i bægret. Jeg kunne aldrig få mig selv til at kaste så meget som en krone i en énarmet tyveknægt. I et parti skak har jeg ikke held eller uheld, men vælger, handler og overvejer. Kun yderst sjældent må jeg gøre et træk som er den uundgåelige følge af et andet. For det meste kunne jeg have valgt anderledes, og jeg har det godt med den viden. Intet er på forhånd givet. I min fireogtres felters verden er jeg fri.

Om fredagen siger jeg til fru Sørensen: „Tag dog brødet med hjem.“

„Men der er jo ikke noget særligt tilbage.“

„Det er kun holdbart til i morgen.“

Hun tager pakken og kigger på datoen gennem sine læsebriller.

„Jeg får det ikke spist,“ siger jeg.

„Men det er min fejl. At det ikke er holdbart længere. Det skulle jeg have set.“

„Det har ligget her en uge.“ Jeg smiler til hende. „Tag det dog med hjem.“

Jeg kan lide fru Sørensen på samme måde som jeg kan lide min sekretær og stuepigerne på de mange hoteller hvor jeg har boet gennem tiderne. Det skyldes naturligvis ikke noget personligt hos dem hver især, men derimod det de repræsenterer for mig. Jeg ser i dem alle et lille gran af det første menneske jeg elskede. Hun hed Eline Olsen og var vores barnepige fra jeg var spæd til jeg fyldte elleve. Så blev hun afskediget for et tyveri jeg den dag i dag er overbevist om at hun ikke begik, og jeg så hende aldrig mere. Jeg ved hun ikke havde nogen familie at rejse tilbage til, og at hun en overgang boede på Kvindehjemmet. Siden blev hun gift og udvandrede til USA.

På grund af hende sætter jeg aldrig min fod på et nyvasket, endnu vådt gulv, og jeg lader aldrig halvfyldte kaffekopper stå og flyde på skrivebordet. Jeg værdsætter dem der gør den slags arbejde for mig som hun og det øvrige tyende gjorde for os i mit barndomshjem. Der er sikkert mange flere ting i mit liv der skyldes hende. Flere end jeg bryder mig om at tænke på.

Paraffinaftrykket af John Erik Nielsens hænder viser ingen krudtpartikler. Til gengæld havde han en promille på 1,2. Jeg erindrer mig Lasses bemærkning om ikke at virke specielt påvirket og ryster på hovedet. På den anden side kan en hærdet misbruger netop bære rusen godt. Så måske er det i grunden en ganske fin iagttagelse? Jeg føjer den til rapporten inden jeg skriver den under.

Bagefter har jeg en samtale med en ph.d.-studerende, men vi bliver afbrudt da den vagthavende læge banker på. Politiet vil have en findestedsundersøgelse i en lejlighed på Amager, hvor en mand ligger død i en blodpøl. Sagen må umiddelbart betegnes som drabssuspekt, og jeg undskylder over for studenten.

På vej ned i elevatoren taler vi om at to drab på en uge er temmelig usædvanligt. I Danmark slår vi ikke hinanden ihjel, men tager langt hellere os selv af dage, endda med en kyndighed der placerer os højt i internationale statistikker.

Jeg følger efter hendes lille blå Mazda ud over Langebro.

Kriminalkommissæren møder os i lejlighedens entré med et viskestykke for næse og mund og peger ind i stuen. Der stinker. Den døde mand sidder halvt oprejst i sofaen, og der er ikke meget tilbage af hverken den eller ham. Hynden som han hviler hovedet på, har en stor brun plamage af størknet blod. Men der er ingen sår at finde, og da jeg efter at have taget handsker på drejer ham, så jeg kan se hans ansigt, bliver det klart at blodet stammer fra hans næse og mund. Under forrådnelsesprocessen er det steget op gennem svælget og sivet ind i betrækket. Han har været død i månedsvis. Ingen har savnet ham.

Lægen og jeg overlader ham til de to falckfolk der står klar i entréen med båre og ligpose. Når han engang når frem til Instituttet, vil laboratoriebetjenten tage sig af ham. På vej ud lader jeg en bemærkning falde til kommissæren om det tomme pilleglas på sofabordet, men det har han selvfølgelig set.

Han beklager ulejligheden.

„Ingen årsag,“ svarer jeg.

Det regner da jeg drejer op ad Englandsvej. En tæt og voldsom regn, som om min forrude smelter under vinduesviskerne. Himlen løber ned over husenes facader, de forbipasserendes ansigter skylles tomme for træk. Alle farver flyder sammen, navne og numre vaskes af skiltene, og gaden er ikke længere genkendelig som et bestemt sted på en bestemt tid, hvor jeg kører igennem den. Jeg kunne lige så godt være en ung mand og gå derude med en stak aviser under armen. „Køb Arbejderbladet!“ råber jeg til de grå skikkelser der kommer mig i møde, og en herre med blød hat mumler et arrigt: „Bolsjevik!“ mellem tænderne …

Det er kun fordi jeg kører så langsomt at jeg når at bremse da en kvinde vælter ud foran min bil. Jeg ser ikke andet end ryggen af hendes trøje, så forsvinder hun ned bag køleren. Jeg springer ud, fuld af bange anelser om hvad jeg vil finde, men hun har allerede rejst sig.

„Hijo de puta!“ skriger hun. Det er spansk og betyder horeunge. Ludersøn. Hun skriger det ikke til mig, men til en mand der står inde på fortovet foran et værtshus og truer ad hende. Hendes sorte hår klistrer til det ophovnede ansigt, hun græder, snøvler og snubler.

„Du kommer ikke herind igen!“ råber han da hun nærmer sig over cykelstien. „Nul, putte!“

Nu løfter hun den ene fod og træder op over fortovskanten. Hun er i espadriller på trods af vejret, og væden tynger sålen ned, så den hænger som et stykke opblødt hud på vej til at løsnes. Hendes hånd griber efter noget at støtte sig til, men finder ingenting. Som en skibbruden på den sidste stump vraggods vugger hun snart i den ene, snart i den anden retning. Om lidt falder hun. Om lidt – er jeg oppe på siden af hende og griber hende om skuldrene.

I det samme retter hun et sidste desperat udfald mod den mavesvære mand i lædervest som spærrer hende vejen: „Hijo de puta!“

Hun er halvandet hoved mindre end jeg, men betydeligt yngre og stærkere end jeg ville have troet. Det er svært for mig at holde hende uden at vi kommer op at slås. Jeg prøver at vende hende om, ud mod gaden og væk fra synet af døren og ølreklamerne over de farvede ruder, men manden følger efter.

„Hun skal sgu ikke komme her og lave lort i det!“ bjæffer han ind i øret på mig.

„Hun generer ikke nogen.“

„Hun skal kraftedeme ikke herind igen!“ bliver han ved.

„Nej,“ siger jeg. „Vil De være venlig at hjælpe mig med at få hende ind i vognen?“

Mærkeligt nok går han hen og holder bildøren for mig, så jeg kan losse hende ind på forsædet. Men da er hans hjælp ikke længere nødvendig. Kvinden følger med mig som en optrækkelig dukke af den slags børn har med i badekarret, og som svømmer langsommere og langsommere for til sidst at gå i stå. Jeg smækker døren i lås og går forbi hendes ansigt bag den drivende forrude om til den anden side.

Jeg sætter mig ind, og vi er alene.

Jeg ved at jeg genkendte hende med det samme, men ikke hvordan. Fra det korte glimt ud gennem vinduet i elevatoren på Instituttet husker jeg kun hendes røde regnfrakke, og den har hun ikke på nu. Jeg sidder tæt nok på hende til at mærke hendes lugt af gammel cigaretrøg og vådt tøj, og til at se striben af grå hår der er vokset frem i bunden af hendes frisure. Den mørke sminke er flydt ud og har lejret sig i rynkerne ved øjenkrogen. Jeg tænker at hun ligner noget der er skyllet i land efter lang tid i havet.

Hun siger ikke noget til mig, og jeg ved heller ikke hvad jeg skal sige til hende.

Da en taxa dytter bag mig, starter jeg motoren. Hun synker lidt ned i sædet ved accelerationen og hviler hagen på brystet som om hun sov. Men hendes øjne er åbne.

„Hvor bor De?“ spørger jeg.

Hun svarer ikke, og jeg husker at Bien nævnte Urbanplanen. Da bygningskomplekset dukker op på højre hånd lidt længere fremme, viser jeg af. Betonen er mørk efter den kraftige skylle, som nu er gået over i en finere regn i takt med at himlen lyser op i en bræmme bag skyerne. Jeg kører lidt rundt på må og få til min vej pludselig spærres af en forladt indkøbsvogn. Jeg må stå ud og flytte den for at komme forbi. Da jeg har skubbet den forsvarligt ind til siden, ser jeg mig omkring efter et vejskilt, men finder kun et symbol på husmuren der viser en stol, som om beboerne ikke formodes at kunne læse.

Jeg vender tilbage til bilen og finder den tom. Min passager er stået ud og går i siksak langs kantstenen. Jeg sætter mig ind og følger efter hende i meget lav fart forbi en legeplads og et cykelstativ til en række af containere. En tid bliver hun stående stille foran dem, som var de den yderste forpost af et fremmed lands kyst, det endelige mål for hendes rejse. Så drejer hun til venstre ned ad en flisebelagt gangsti, og jeg parkerer lige ved dens udmunding.

Hun går med ludende hoved og ser sig ikke tilbage. Hendes trøje er gået op, og vinden krænger den åben, så hun synes nøgen eller ligefrem hul. Lænset for alt, som ligene på obduktionsbordet når vi overlader dem til laboratoriebetjenten for at han kan sy dem sammen.

Hun standser ved den sidste opgang. Roder først i den ene lomme, så i den anden, til det lykkes hende at fiske noget op. Hun holder det tæt op til ansigtet, men taber det så igen. Det er hendes nøgler.

Jeg går hen og samler dem op for hende.

Så låser jeg hende ind og følger hende op ad trappen. Hun holder ved gelænderet hele vejen, og alligevel er hun flere gange ved at miste balancen, og jeg må støtte hende. Til sidst lægger hun armen om min hals mens jeg åbner ind til lejligheden, hvor hun rager ind i en blå entré og smækker døren med et brag efter sig. Jeg står tilbage med nøglerne i hånden. Efter en kort overvejelse lader jeg dem dumpe gennem brevsprækken.

Bagefter læser jeg på dørskiltet: J.E.Nielsen. Nedenunder er tilføjet med usikre, håndskrevne bogstaver på en lille hvid mærkat: Marín Arcoya. I Spanien får et barn både sin fars og mors efternavn, så Marín er for Blancas vedkommende rykket en plads bagud mens en Rocas har sneget sig ind. Hvor han så end i dette øjeblik måtte befinde sig.

Udenfor ser jeg op mod den altan som hører til anden sal til venstre. Den har en gammel, solbleget parasol og en tom blomsterkasse. Gardinerne er trukket for, og vinduerne synes mørke som glasset i et akvarium.

En mand med en halsende hund i snor nærmer sig fra stien. Idet han passerer mig, peger han op og siger: „Det er deroppe han bor. Morderen.“

Jeg vender mig om, men han er væk før jeg rigtig når at se hans ansigt. Jeg er ikke tvivl om at han så mit.

Hjemme vasker jeg hænder. Jeg hænger min trenchcoat ud på altanen, men kan stadig lugte røgen fra det værtshus jeg ikke har været på. Jeg finder ét af kvindens hår på mit ærme, og et ribben er ømt efter et stød fra hendes albue. Hendes stemme er i mit hoved, hendes sprog slår ind over mig med en styrtsø af ord for død og jord og hat og olivenlund. Det invaderer mig her i min egen stue hvor jeg har levet mit liv i fyrre år, hvor jeg har passet mit arbejde, været mand for min kone og far for mine børn så godt jeg kunne. På trods af alt.

Jeg bliver rasende. Jeg bider mig i læben og knytter hænderne uden at have nogen at slå. Jeg sætter mig i stolen, men finder ingen hvile, jeg går ud i køkkenet og åbner køleskabet, men føler kun kvalme ved tanken om mad. Som en fremmed vandrer jeg rundt og rundt i lejligheden. Jeg ser på malerierne på væggen, det ene er en Richard Mortensen, det andet har én af Hedvigs kunstnervenner foræret os, og de har hængt dér siden vi flyttede ind, men jeg kender dem ikke. Formerne og farverne bærer pludselig en anden betydning. Jeg læser på bøgernes rygge i reolen, som om titlerne i sammenhæng indeholdt et budskab til mig. Jeg rører ved møblerne, ved telefonen og læselampen og Børge Mogensen-sofaen inde i den anden stue, og jeg ser deres placering i rummet som et tegn.

Men jeg begriber intet.

Så går jeg ind i arbejdsværelset og finder min fyldepen og en skriveblok, som jeg tager med mig tilbage for at skrive det alt sammen ned, det om ham, så det kan anbringes på et sted uden for mig. Men da jeg sidder under lampen, bliver pærens genskin i bordpladen til en fjern himmels sol. Varmen får sveden til at springe frem på min pande. Jeg har ingen ord. De forlader mig og flygter fra det forfærdelige. Jeg er så alene, som den dag det skete, så fuldstændig fortabt alene, som om det sker lige nu.

Jeg skjuler ansigtet i hænderne, selvom jeg ved jeg ikke græder.

Så begynder jeg at tegne en cirkel på papiret. Cirklen består af alle de punkter i en plan der har samme afstand til et givent punkt i centrum. For alle cirkler er forholdet mellem omkreds og længden af en diameter ens. Men ingen cirkel er en cirkel før enderne mødes.

3

Fra jeg i den sene befrielsessommer blev ansat som det der dengang hed videnskabelig assistent ved Instituttet, har jeg vidst at retsmedicin var mit fag. Jeg vil ikke påstå at jeg er født til det, for det eneste vi fødes til, er at dø, alt andet er en kliché. Men det passede til mig som den jeg var, eller rettere: den jeg var blevet. Jeg havde fundet et overordentligt interessant område af lægevidenskaben som kunne give mig afløb for den faglige og personlige stræben jeg havde fået indpodet fra barnsben, og som samtidig gjorde det muligt for mig at leve med de skader der var kommet til senere, og som jeg allerede var klar over var uoprettelige.

Jeg befandt mig godt med de døde. Jeg ved det lyder sært. Men sympati for de mennesker for hvem man skal yde en indsats, er vel aldrig af det onde? En retsmediciner redder ikke liv. Vi kommer først ind i billedet når skaden er sket, så at sige. Det højeste vi kan svinge os op til, er at anbefale sikkerhedsseler på bilernes bagsæder når vi har set tilstrækkelig mange passagerer med åbne kraniebrud og det der er værre efter flyveture ud gennem forruden. I drabssager kan det hænde at vores erklæring redder en uskyldig fra dom og fængsel, men det er sjældent. For det meste er vi anklagerens vidner.

Men de døde skriger ikke. De beder mig ikke om noget, og jeg skal ingenting forklare dem. Ved undersøgelser af levende kan jeg naturligvis komme ud for alle tre dele, og jeg har altid gjort mig stor umage for at optræde korrekt i disse sammenhænge. Men jeg bryder mig ikke om dem. De døde ved jeg hvad jeg skal gøre for. Jeg føler mig aldrig utilstrækkelig eller afmægtig sammen med dem. De er mit folk.

Den daglige konfrontation med vold og ulykker har jeg ikke noget imod. Snarere er det den egentlige årsag til at jeg holder så meget af mit arbejde. Jeg ville ikke kunne leve blandt lykkelige nybagte forældre eller bruge min tid på ubetydelige lidelser som forkølelse og brok. Jeg hørte engang en marinbiolog fortælle om dybhavsfisk. Deres organisme har i tidens løb indrettet sig på det forhøjede tryk de normalt lever under. Bringer man dem for hurtigt op til overfladen, vil de eksplodere. For mit eget vedkommende forestiller jeg mig at mit arbejdes bestandige ydre pres afbalancerer det indre. Den dag det forsvinder – og den dag nærmer sig – frygter jeg for en eksplosion.

Dybhavsfisken er perfekt tilpasset sine omgivelser. Det hjælper den ikke alene til at overleve, det hjælper den frem. Inden jeg skrev min disputats i patologisk anatomi, havde jeg tilegnet mig en stor praktisk erfaring. Jeg arbejdede konstant. Producerede artikler til videnskabelige tidsskrifter, deltog i internationale kurser og kongresser og holdt naturligvis mine forelæsninger på universitetet ud over de daglige undersøgelser, ligsyn, obduktioner.

Endnu i dag er jeg på mit kontor i god tid inden morgenmødet, så jeg kan nå at kigge de aktuelle sager igennem før nogen anden. Men jeg går i stå over sagen om Blanca. Lasse har lagt billederne fra obduktionen op til mig. På de første er hun stadig klædt på, og jeg husker det påtrykte hjerte på blusen: Little sweetheart. Så ser jeg hende nøgen i fuld figur, efterfulgt af diverse nærbilleder. På det der viser udskudsåbningen i panden, genkender jeg det forbavsede udtryk i hendes ansigt. Jeg ser meget nøje på misfarvningen ved den venstre rand af såret i baghovedet. Der er ingen tvivl. Hun blev skudt bagfra. En anelse på skrå og bagfra. Alligevel har jeg fornemmelsen af at der er noget jeg ikke ser. Jeg vender billedbunken om og går dem alle igennem én gang til, men jeg finder det ikke.

„Udmærket,“ siger jeg senere til Lasse da jeg giver ham billederne tilbage sammen med den fjerde gennemskrivning af rapporten.

„Vil du se den igen?“ spørger han, og jeg får lyst til at svare ja for at genere ham.

„Nej,“ siger jeg. „Lad Kirsten sende det hele over til afdeling A. Så kan de frigive liget til begravelse.“

Klokken er over syv da han går som én af de sidste. Han har arbejdet hårdt på den sag, og jeg burde påskønne det. Sige det til ham. Det sidder jeg og tænker på mens jeg hører lyden af elevatoren der standser og sætter sig i bevægelse igen da han kører ned. Så finder jeg min artikel frem og sætter mig for at afslutte mine kommentarer inden jeg forlader Instituttet i aften. Konklusionen kan så vente til i morgen eller hvornår jeg igen får tid.

Men der er noget jeg har glemt, og som jeg må have ryddet af vejen inden jeg kan begynde. Jeg tager røret af telefonen og taster Tines nummer. Der er ingen hjemme. Og så er det det går op for mig at det slet ikke er dét der er galt. At jeg overhovedet ikke tænker på min søn. At det ikke bekymrer mig om han har været hos hende igen, eller om hun ved om han har været andre steder. Jeg tænker på den spanske kvinde.

Jeg ser hende for mig, stadig i den samme trøje, stadig uvasket og hæmningsløst grædende. Hun slæber sin sorg rundt til skue på værtshuse og gader, råber den ud under himlen og ind i alle ansigter. Jeg ved at intet andet end liget af hendes barn forbinder os. Men jeg føler det som om jeg havde betroet hende noget hun ublufærdigt krænger ud. Noget der er mit.

Jeg prøver at forestille mig hvordan Blancas begravelse vil blive, her i et fremmed land med den fortvivlede opløste mor som eneste følge. Eller vil hun have sin døde datter hjem til Spanien og begrave hende dér hvor jorden er så tør at graverne sveder ved at skaffe plads til den lille kiste? Hun har ikke råd. Transport af afdøde er dyr, især uden forudgående kremering. Og der er skemaer og papirer som skal udfyldes, og hun læser ikke dansk. Taler det måske heller ikke. Hvem er der til at hjælpe hende?

Jeg siger til mig selv at det ikke angår mig. At jeg har gjort mit arbejde. Nu må politiet gøre deres, og bedemanden klare begravelsen. Blancas mor er en fremmed kvinde, hun kommer ikke mig ved. Men jeg tænker på hende. Mere end på min syge søn. Mere end på min artikel. Jeg tænker på hende, mere end på noget som helst andet, og ved at det ikke holder op.

Jeg rejser mig, tager min kittel af og hænger den på plads i skabet. Så trækker jeg i trenchcoaten og finder min mappe før jeg som sædvanlig låser døren bag mig og tager elevatoren ned.

Jeg går ud til min bil for at gøre noget uforklarligt.

Ingen lukker op da jeg ringer på. Jeg bliver stående og venter, og lidt efter hører jeg en svag knirken. Jeg ringer igen, og der bliver stille mens jeg fornemmer nogen bag døren. Efter tredje forsøg giver jeg op. Jeg har vendt mig og er på vej ned ad trappen, da en sikkerhedlås skydes fra med en metallisk genlyd i opgangen.

Døren åbnes i en sprække, og indenfor, halvt skjult bag karmen, ser jeg liget som Lasse obducerede for snart en uge siden, og som jeg ved endnu ligger i en boks i vores kælder, kølet ned til omkring frysepunktet.

Hun er hel og levende og bange.

Når jeg ikke forstår hvad jeg ser, tager jeg somme tider mine briller af, hvilket må siges at være tåbeligt, for uden dem har jeg i hvert fald ingen chance. Jeg ved ikke hvor længe jeg står med dem i hånden og plirrer med øjnene mens jeg forsøger at begribe det ubegribelige.

Jeg er ikke et sekund i tvivl om at pigen rent faktisk står der, lige så lidt som jeg er tvivl om at obduktionen af hende har fundet sted. Hver for sig er de to ting fuldstændig virkelige og naturlige, men kombinationen af dem er som en drøm hvor man ved at man ikke drømmer, eller som en erindring om noget der aldrig er sket. Jeg er overbevist om at der må findes en forklaring, men jeg kan ikke komme på den, og dens fravær slår en revne i min verden ud til et andet rum.

Jeg tager brillerne på igen.

„Dav, lille ven,“ siger jeg til hende.

Hun stirrer på mig. „Er du politi’er?“

Jeg når ikke at svare før hun fortsætter: „Han er her ikk’.“

Hun taler afsnuppet og papegøjeagtigt som Tine og Troels når de talte til ti på fransk og engelsk som små.

„Skri’ me’ dig!“ siger hun.

„Er din mor hjemme?“

Hun ryster på hovedet. Jeg lægger mærke til spænderne på hver side af den skæve skilning, de er af samme slags som dem Lasse tog ud af det blodige, sammenfiltrede hår. Men røde. Jeg begynder at forstå situationen, jeg finder den logiske sammenhæng i den, og verden bliver hel som før.

„Kan du sige til hende at jeg har været her?“

Det svarer hun ikke på. Hendes store øjne hænger ved mit ansigt, fulde af et mørke jeg kender. Hendes fingre knuger om håndtaget. Hvert øjeblik kan hun smække døren i.

Jeg stikker hånden i min inderlomme, tager tegnebogen og finder mit visitkort. „Professor dr.med., statsobducent Hans Adam Lorentzen,“ efterfulgt af Instituttets adresse og mit lokalnummer oven over min egen adresse og privatnummer.

„Vær sød at give hende det.“

Pigen tøver. Så strækker hun forsigtigt den hånd der ikke holder om håndtaget, frem imod mig. Hun tager imod kortet som en fange der får overrakt et brev fra en ukendt og truende myndighed gennem tremmerne i sit fængsel. Eller er det mig der er fangen og smugler en hemmelig besked ud?

Da jeg sætter mig ind bag rattet i min gamle Amazon, forstår jeg at Blanca har en enægget tvillingesøster. Alligevel beslutter jeg på vej over Langebro at køre tilbage til Retsmedicinsk Institut. Som man i de første vågne sekunder stadig befinder sig i drømmens – eller mareridtets – univers, er jeg endnu ikke fri af uvirkelighedens korte greb om mig.

Det ville være synd at påstå at Teilumbygningen er smuk, men ligesom med visse mindre heldige egenskaber hos mig selv har jeg vænnet mig til den. Jeg låser mig ind ad glasdøren midt i indgangspartiets skidenbrune facade, og på gangen møder jeg nattevagten, der går sin runde. Vi venter i tavshed sammen på elevatoren; han skal op, jeg skal ned.

Kun Instituttets læger og laboratoriebetjente har nøgle til morguen, som vi kalder vores lighus, og vi passer godt på den. Jeg har tabt nøglen til den cykel jeg engang havde, og til sommerhuset, mens det endnu var min brors. Men nøglen til morguen har jeg aldrig mistet.

Da jeg når kælderetagen, træder jeg ud af elevatoren og trykker på kontakten, så lysstofrørene i loftet tændes med et smæld. Kulden møder mig med det samme, og det er ikke en kulde som på en vinterdag eller for den sags skyld i køleskabet; det er dette steds særegne kulde, og jeg genkender den, på samme måde som jeg genkender lugten i min lejlighed.

Jeg går forbi det rum vi bruger ved ligsyn, og ned langs rækken af kølebokse. Blanca Rocas Maríns finder jeg på nummeret, og da jeg trækker hende ud, skurrer båren med et hvin mod boksens underste kant. Jeg løfter lagenet til side og bliver stående og ser på hende. Hårspænderne er ikke sat i igen, men jeg er stadig sikker på at de var hvide. Hun er syet pænt sammen med små, jævne sting, og kraniekalotten er lagt på plads, så et utrænet øje ikke ville bemærke nogen forandring. Sådan har hendes mor set hende i genkendelsen, flankeret af to potteplanter, som blev sat derind efter at laboratoriebetjentene sidste år var på et tredages kursus i psykologi.

Jeg sammenligner endnu en gang hullet i hendes baghoved med hullet i panden. For en sikkerheds skyld tager jeg også mit målebånd op af mappen og skriver diametrene ind i min lommebog .

Jeg ved at det hele er gjort før og nedfældet i rapporten, men jeg har igen den samme følelse som i morges af at et eller andet undgår min opmærksomhed. Jeg måler for tredje gang skudhullernes afstand til hendes fodsåler og til kroppens akse, som en omhyggelig mor kan blive ved at binde halstørklædet og trække huen ned over ørerne på barnet før det skal ud i sneen.

Først da jeg ikke kan finde på mere, lader jeg hende være. Nænsomt skubber jeg båren med det lille lig ind på plads til en sidste nats frossen søvn under min beskyttelse.

Næste formiddag bliver hun hentet af en rustvogn, og jeg ser det ikke engang, for jeg er optaget af obduktionen af en ung mand der natten forinden er fundet død på et af toiletterne under Hovedbanegården. Som forventeligt drejer det sig om en narkoman, og vi udtager prøver til videre analyse i Retskemisk Afdeling. Da jeg kommer tilbage til mit kontor, sidder en anden ung mand og vil tale med mig. Han har ikke nogen aftale, men min sekretær har givet ham lov at blive og vente.

Jeg rækker ham hånden.

„Lorentzen.“

„Peter,“ siger han. „Peter Schmidt.“

„Sid ned.“

Vi har dårligt taget plads i sofaarrangementet, før han spørger om han må ryge. Jeg ved ikke hvad han ville have gjort hvis jeg havde sagt nej, for hans kinder hules dybt over cigaretten. Jeg lægger så meget mere mærke til det som han ligner en veltrænet sportsmand, høj og med tætklippet, blond hår. Det passer ikke til ham at ryge på den måde.

„Jeg fik at vide at jeg skulle tale med Dem hvis jeg havde nogle spørgsmål om Blanca. Den lille pige som –“

Jeg nikker, og han fuldfører ikke sætningen.

„Jeg kendte hende. Eller jeg har set hende, i hvert fald. Jeg bor lige i nærheden. I nærheden af familien, mener jeg. Hendes mor og manden dér. Han sidder i varetægt, ikke?“

„Jo,“ siger jeg.

„Det er bare det at – ja, det er jo ikke morsomt, vel? Når man sådan har set hende.“

„Nej,“ siger jeg. Kom til sagen, tænker jeg.

Han leder med blikket efter askebægret. Det plejer at stå på bordet ved sofaen, men det er der ikke.

„Nu skal jeg.“

Jeg rejser mig og stikker hovedet ind til min sekretær.

„Askebægret?“ beder jeg, og hun rækker det til mig. Jeg ved ikke hvordan det er havnet hos hende. Så ser jeg at der allerede ligger to skod i det. Peter Schmidt har siddet og røget mens han ventede.

„Undskyld,“ siger han da jeg placerer det på bordet foran ham. „Det skulle jeg have tænkt på. At det stod derinde –“

Jeg vender tilbage til min plads i stolen, med albuerne på knæene parat til at springe op igen, så han mærker min utålmodighed. „Hvad ville De spørge mig om?“

„Det er Dem der har skrevet obduktionsrapporten, ikke?“

„Jeg har skrevet den under,“ siger jeg.

Han blinker. „Ved De hvad der står i den?“

„Ja,“ svarer jeg. Idiot, tænker jeg.

„Kan man få lov at se sådan en rapport?“

„Nej.“

„Men –“

„Rapporten tilhører politiet. Formelt er det dem der har bestilt obduktionen.“

„Men der er noget jeg bliver nødt til at vide,“ siger han.

„De kan desværre ikke komme til at se rapporten.“

Jeg undrer mig over hvor meget han irriterer mig. Jeg er ingen filantrop, men det er sjældent jeg har fundet noget menneske så utåleligt. Jeg må få ham til at forlade kontoret. Jeg må have ham ud.

Jeg har rejst mig og skal til at afslutte samtalen med et håndtryk og et kort: „Jeg beklager,“ da han siger: „Det var ikke John!“

„Hva’beha’r?“

„Blancas stedfar.“ Han skodder cigaretten. „Han er uskyldig.“

Ganske langsomt sætter jeg mig ned igen. Som havde jeg skåret med skalpellen rundt om hans isse og krænget huden tilbage, finder jeg et andet ansigt neden under det jeg først så. Ansigtet hos en sorgfuld, ensom, allerede gammel mand. Et ansigt der ligner mit eget.

„Hvor ved De dét fra?“

„Jeg ved det bare.“

Han vender hovedet væk, og jeg opdager at jeg er blevet ved med at betragte ham ufravendt som jeg ville betragte et lig.

„Hvis De har været vidne til noget som kan have betydning for sagen, skal De henvende Dem til politiet,“ siger jeg. „Afdeling A.“

Han blinker på samme måde som da han spurgte om rapporten. Som om han ikke tror på det han ser. Som om han ser noget der ikke er der.

„Kender De en øjenlæge?“ spørger han så. „Jeg er bange for at jeg fejler et eller andet. Med øjnene.“

Spørgsmålet overrasker mig, og en slags nepotistisk refleks får mig til at give ham adressen på Tines klinik samt nummeret for tidsbestilling. Straks efter fortryder jeg det. Jeg har ikke gjort hende nogen tjeneste, men skaffet hende en besværlig hypokonder på halsen hun helst havde været foruden. Der er ganske sikkert ikke noget i vejen med hans øjne. Han burde slet ikke tage derud.

Men da er det for sent, Peter Schmidt stikker sedlen i sin bukselomme, og vi tager afsked. Det sidste jeg ser af ham, er røgen fra endnu en cigaret mens han venter på elevatoren.

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER