Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen og dens forfatter til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2019

Om Hov, et egern!

HOV, ET EGERN! er en selvhjælpsbog til dig, der gerne vil have bedre styr på din digitale tjekkeadfærd. Det er også en bog helt uden skærmskyld og løftede pegefingre. I stedet giver cand.psych. Anders Colding-Jørgensen en spændende indføring i psykologien bag vores tjekkeri af skærme. Debatterende og kritisk kaster han samtidig et blik på tidens populære forklaringer om dopamin, FOMO og de sociale mediers algoritmer. Bogen bygger på psykologisk forskning og et indgående kendskab til sociale medier. Med begreber som tjekkekarrusellen, X Factor-effekten og det åbne feedbackloop får du originale begreber til at forstå din egen digitale tjekkeadfærd (hvis du har sådan én) – og konkrete ideer til at ændre den.

Anders Colding-Jørgensen

Hov, et egern!

Forstå psykologien bag din digitale tjekkeadfærd - og få gode ideer til at ændre den

(Gratis uddrag)

Gyldendal

Hov, et egern! (Gratis uddrag)
Forstå psykologien bag din digitale tjekkeadfærd - og få gode ideer til at ændre den

© Anders Colding-Jørgensen & Gyldendal, 2019

Forside: Morten Gorm

1. e-bogsudgave 2019

ISBN 978-87-02-27096-9

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

gyldendal.dk

INTRODUKTION
En bog helt uden skærmskyld

Hov, et egern er en bog om digital tjekkeadfærd. Og den er måske en lidt anderledes bog, end du forventer. Jeg har nemlig kun ét eneste ærinde: at forklare dig, hvad der driver din (og andres) tjekkeadfærd, og hvordan du kan ændre den.

Bogen indeholder derfor ingen løftede pegefingre eller skrækhistorier om, hvad mobiltelefoner og skærme gør ved os. Den slags kan være spændende læsning og måske endda motivere dig til at ændre din adfærd, men forskning viser, at det er meget svært at bekæmpe indgroede vaner med motivation alene. Jo mere trænet og indgroet en adfærd er, jo mindre rolle spiller motivation, hvis du vil ændre den. Du kan altså være topmotiveret for eksempelvis at lade Instagram fylde mindre i dit liv, men er motivation det eneste, du har, vil det sandsynligvis ikke få ret stor betydning for din adfærd på længere sigt.

Du flytter dig ved at begynde at arbejde helt konkret med den adfærd, du gerne vil ændre. Og for at arbejde konkret med din adfærd er du nødt til at vide, hvordan den egentlig fungerer, hvad der sætter den i gang, og hvordan du ændrer den. Du er nødt til at kende psykologien bag din digitale tjekkeadfærd. Det vil jeg hjælpe dig med.

Om den tid, du investerer i at kigge på en skærm, er investeringen værd, vil jeg derfor også lade være helt op til dig selv at vurdere. Jeg kender dig jo ikke. Men én ting ved jeg nu alligevel; jeg ved, at du har valgt at åbne en selvhjælpsbog, som handler om at forstå og få styr på sit forbrug af digitale medier. Det kan der være mange grunde til: Én af dem kan være, at du har udviklet et forhold til Facebook, Instagram, LinkedIn og mails, som du ikke helt selv forstår – og som du egentlig gerne vil forandre.

Men kan du overhovedet selv forandre din digitale tjekkeadfærd? Vaneforskere har for længst påvist, at en stor del af din adfærd er styret af indlærte vaner, som du ikke altid tænker over. Forskning i kognitiv psykologi har påvist, at menneskehjernen konstant begår mentale fejlslutninger, som gør, at du træffer valg på baggrund af (dårlige) gæt frem for en korrekt analyse af verden. Nudging og såkaldt adfærdsøkonomi har vist, at man kan påvirke dine handlinger alene ved den måde, dine valgmuligheder bliver præsenteret på. Endelig er der stor enighed om, at dine genetiske dispositioner har givet dig et temperament og nogle præferencer fra fødslen, du ikke kan ændre. Det er derfor ikke overraskende, at nogle eksperter konkluderer, at du slet ikke – eller stort set ikke – har en fri vilje.

På den anden side ved enhver, der har slået græsplænen, løbet en maraton, gået til en jobsamtale eller taget en eksamen (eller en opvask), at der absolut intet automatisk har været over de handlinger. Her har viljen overvundet vores trang til at blive siddende i sofaen for at opnå noget, vi gerne ville opnå. Alle har prøvet at forlade comfortzonen, fordi vi besluttede at gøre det. Ikke fordi det skete automatisk.

I denne bog vil jeg tillade mig at påstå, at det er dit valg, hvis du tjekker din mobiltelefon konstant. Det er ikke teknologivirksomhedernes eller din hjernes skyld. Din tjekkeadfærd skyldes valg, du selv træffer. Eller mere præcist, som du har truffet – en bid ad gangen i årevis – fordi de gav dig noget, du gerne ville have. Og nu er de valg blevet til vaner, som du skal arbejde for at ændre, hvis du er utilfreds med dem.

Når jeg mener, at din tjekkeadfærd er dit ansvar, bliver det let at kalde mig ultraliberalistisk. Jeg bliver som de mennesker, der peger fingre ad de overvægtige eller de fattige og siger: ”I kunne bare have taget jer sammen.” Men jeg kan kun for alvor hjælpe dig ved at vise dig, hvad du selv aktivt gør og kan gøre anderledes. Og det indebærer, at jeg lægger størstedelen af ansvaret på dig. Gør dig til et handlende subjekt, som kan træffe valg og har ansvar. Er det en tung byrde at bære, må det være prisen. Man kan jo ikke skrive en selvhjælpsbog til et offer, som ikke selv træffer valg.

Der er skrevet virkelig mange artikler, bøger og blogposts om problemerne ved mobiltelefoner og sociale medier. De mest konstruktive indeholder ofte en række quick fixes, som postulerer at kunne hjælpe dig til at tjekke mindre. Det kan være ved at slukke for notifikationerne, slette dine sociale apps, købe et vækkeur etc. Problemet med de hurtige løsninger er, at de prøver at ændre din adfærd, uden at du ændrer de vaner, som styrer den. Og det virker sjældent. Det virker til gengæld, når du begynder at forstå dine vaner og ændre dem over tid. Tiden er til slow fixes.

Hov, et egern er altså først og fremmest en selvhjælpsbog, og her er det nok en god ide, at jeg lige får fortalt dig, hvilken selvhjælpsbog det ikke er. Der findes nemlig to typer af selvhjælpsbøger, jeg ikke er ret begejstret for, enten fordi de præsenterer et karikeret menneskesyn, eller fordi de ganske enkelt er halvumulige at efterleve.

Den autentiske og den indviklede selvhjælpsbog

Den første type selvhjælpsbog, jeg ikke er meget for, forklarer dig, at dine problemer skyldes, at du ikke lever autentisk. At din adfærd altså ikke er i overensstemmelse med den måde, homo sapiens oprindeligt levede på. Det er for eksempel de bøger, der for et par år siden fortalte dig, at du burde spise som i stenalderen, og at alle måder at ernære sig på derefter er uautentiske.

Var dette sådan en bog, ville jeg belære dig om, at direkte samtale og breve på papir er det eneste rigtige, og at det er uautentisk at bruge mobiltelefoner, internet og anden kommunikationsteknologi.

Den type tilbageskuende snak taler ofte til en dejligt sentimental følelse inde i os. Et eller andet sted elsker vi jo de gode gamle dage. Men selve ideen om det autentiske er desværre en konstruktion, som meget let leder os til at sige en masse vås.

Den autenticitetssøgende kaster nemlig blot sin hengivenhed på et eller andet mere eller mindre tilfældigt tidspunkt i menneskets historie og udråber det til at være mere oprindeligt og dermed autentisk end livet i dag. Man kan for eksempel mene, at det oprindeligt autentiske var tiden før internettet. Eller før tv, dampmaskinen eller trykpressen. Eller måske før opdagelsen af jernmalm eller udviklingen af landbruget eller byer. Der er frit valg, så længe du ikke påstår, at verden i dag er autentisk.

Sandheden er, at der ikke er noget ved eksempelvis 1950’ernes internetløse industrisamfund, med sin kolde krig og udbredte kønsdiskrimination, som er hverken mere eller mindre autentisk for homo sapiens end livet i dag.

Derfor vil jeg slet ikke beskæftige mig med, om det er sandt, naturligt eller autentisk at bruge mobiltelefoner eller at være på internettet. Jeg vil i stedet prøve at forklare, hvordan din adfærd fungerer, så du kan ændre den, hvis du vil – og jeg vil lade det være op til andre at fælde domme om, hvordan mennesket i virkeligheden bør leve sit liv.

Skal du ændre din adfærd og tjekke mindre, handler det faktisk slet ikke om at finde tilbage til det normale. I stedet skal du begynde at gøre noget, der er unormalt for dig, nemlig at opbygge en ny og fremmed hverdag med vaner og rutiner, som ikke altid har en skærm involveret.

Den anden type af selvhjælpsbog, jeg har bestræbt mig på ikke at skrive, er den, der præsenterer et indviklet eller snedigt system, der skal følges minutiøst for at gøre ens liv bedre. Det kan være, at du skal følge detaljerede lister over din adfærd eller din kost, kun spise fødevarer, der begynder med ”p”, føre dagbog over din afføring eller inddele din hverdag i forskellige zoner med forskellige regler. Der er ikke spor i vejen med lister og komplekse systemer. De kan både være gode og dårlige. Jeg kender bare ikke ret mange, der rent faktisk følger den slags systemer i mange dage, efter at de har lagt bogen fra sig. Alene at skulle huske den slags systemer gør det nærmest umuligt ikke at ende som en fiasko, som er dumpet i endnu et selvhjælpsprojekt.

Denne selvhjælpsbog indeholder ingen komplekse systemer, du skal følge. Den indeholder derimod en meget simpel model for dine vaner, som er let at huske og bruge, og så indeholder den en masse viden om de psykologiske mekanismer, der er på spil (og ikke på spil), når du tjekker dine skærme.

Jeg har fyldt bogen med helt konkrete adfærdsmønstre, som er lette at genkende, og jeg har givet dem farverige navne, så du kan huske og bruge dem i hverdagen for at ændre dine vaner. Hvis du altså har lyst til det.

Målet med denne bog er, at du lærer mere om dig selv og andre og møder et tag selv-bord af ideer – men det er op til dig at vurdere, hvad du har brug for eller er klar til at gøre lige nu.

Denne bog er ikke for børn

Bogen er til voksne, som selv kan tage ansvar for deres handlinger. Det kan børn ikke på samme måde. Som med slik, tv, lektier og sengetider er de fleste børn bedst tjent med, at voksne tager en del af ansvaret for deres adfærd og for eksempel sætter grænser for, hvor og hvornår barnet må spille på sin iPad, eller om barnet må have mobilen med i seng. Jeg beder i bogen her voksne om at tage ansvar for deres handlinger og begynde at lære deres vaneimpulser at kende. Det kunne jeg aldrig drømme om at bede børn om.

Du kan altså ikke overføre mine råd i denne bog direkte til dine børn. Du kan dog alligevel ud fra bogen drage en lære om dine børns skærmvaner. Når du sætter rammer for dine børns omgang med skærme, regulerer du ikke kun deres adfærd nu og her. Du danner også deres skærmvaner på længere sigt. Har du for eksempel givet dit barn en iPad, hver gang det keder sig som lille, skal du måske ikke blive overrasket over, at du en dag står med en teenager, som ikke kan finde ud af at underholde sig med andet end en skærm.

Anders Colding-Jørgensen
2019

STOF TIL EFTERTANKE
Sådan endte jeg med at skrive denne bog

Det var den sidste dag inden sommerferien i 2017, og de første transmissioner af bare tæer i poolkanten og regnvejrsturen i Gilleleje var allerede begyndt at fylde nyhedsfeedet. Det skulle blive den vådeste og koldeste sommer i mange år. Men det vidste vi ikke endnu.

Den dag tændte jeg computeren på mit kontor på Østerbro og loggede på Facebook for at gøre én eneste ting: slette min profil permanent. Samme dag slettede jeg også mine profiler på Twitter og LinkedIn og de øvrige sociale medier, jeg var bruger af. I mere end ti år havde jeg været en flittig bruger af især Facebook og Twitter, men med ét havde jeg nu kappet forbindelsen til tusindvis af følgere, til nyhedsfeeds og til strømmen af likes og kommentarer.

Den vigtigste grund til, at jeg forlod de sociale medier, var ikke, som du måske tror, at jeg var blevet træt af at tjekke mine skærme konstant. Det var jeg bestemt også. Men det var noget andet, som blev dråben for mig: Jeg trængte så dybt og inderligt til at få fred.

Min hverdag var blevet til én lang debat med hundrede eller tusindvis af mennesker på mange forskellige platforme; en konstant samtale, som hele tiden ulmede et sted i min bevidsthed. Havde jeg ikke lige postet et opslag eller en kommentar, var jeg på vej til at gøre det. Og den indre dialog med alle mine followers holdt aldrig helt op.

For mig var det en kæmpe lettelse at sige farvel. Men det er ikke den løsning, jeg vil pådutte dig.

Jeg forlod ikke kun de sociale medier. Det år blev også et foreløbigt farvel til min karriere i professionel kommunikation. En karriere, som begyndte, da Facebook for alvor slog igennem i Danmark.

Farvel til kommunikationsbranchen

Mit professionelle kærlighedsforhold til Facebook begyndte i vinteren 2009, da jeg fik mit første undervisningsjob ved Københavns Universitet. Jeg var blevet ansat til at oprette et helt nyt valgfag: internetpsykologi. Et fag, som ikke tidligere havde eksisteret på psykologuddannelsen. Jeg begyndte derfor at læse op på den seneste forskning, skrive en undervisningsplan og samle et pensum med videnskabelige artikler om chat, online-rådgivning, distancearbejde, mail-kultur og net-dating. Og så var der jo det her relativt nye medie, Facebook, som var begyndt at komme i forskernes søgelys.

For at tilføre undervisningen et praktisk (og lidt sexet) præg indlagde jeg en konkurrence, som skulle give de studerende mulighed for at anvende deres nye viden om psykologi og digitale medier i praksis. Den konkurrence skulle siden vise sig at få ret stor betydning for min karriere. Reglerne for konkurrencen var enkle: Du skal oprette en Facebook-gruppe og forsøge at få flere medlemmer i din gruppe end dine medstuderende på holdet.

En af de studerende foreslog, at jeg også selv skulle deltage i konkurrencen – og det kunne jeg, som moderne demokratisksindet underviser, dårligt undslå mig.

Jeg valgte at opfinde en fiktiv sag til anledningen og oprettede derfor Facebook-gruppen Nej til nedrivning af Storkespringvandet. På gruppens profiltekst skrev jeg, at vi var mange, der var imod, at Københavns Kommune ville rive Storkespringvandet ned til fordel for bygningen af en ny H&M Megastore (navnet megastore tilføjede jeg for at få bygningen af sådan en H&M til at lyde mere tarvelig). Jeg delte gruppen med mine egne Facebook-venner og gav mig til at vente.

Resultatet var overvældende. På en uge havde gruppen fået mere end 10.000 medlemmer, hvilket var uhørt mange i 2009. Ugen efter var mere end 27.000 Facebook-brugere blevet medlemmer af gruppen og skrev på gruppens væg vrede udfald mod Københavns Kommunes forfærdelige beslutning. Jeg havde skabt en online-shitstorm imod Københavns Kommune, før der var noget, der hed sådan.

Det første store medie, der kontaktede mig, var TV 2 Nyhederne, hvor jeg et par dage efter kunne afblæse forsøget i den bedste sendetid og fortælle, at der var tale om et psykologisk eksperiment, der lykkedes over al forventning. En uge senere blev jeg kontaktet af CBC, Canadas svar på DR, og lidt efter fik jeg en mail fra Washington Post, som gerne ville høre, hvordan det var lykkedes mig at få så mange mennesker til at støtte en fiktiv sag. Efter en omtale i Newsweek blev jeg også kontaktet af New York Times. Eksperimentet blev skrevet ind i Wikipedia-opslaget om Storkespringvandet.

Dengang fandtes ikke mange teorier om såkaldt virale onlinefænomener, så jeg begyndte at udvikle mine egne, baseret på eksisterende kognitiv psykologi, socialpsykologi og mine løbende observationer af Facebook-opslag og deres respons. Og så gav jeg mig til at holde foredrag om mine resultater for dem, der ville høre på det.

Det ville overraskende mange, og det blev hurtigt klart for mig, at mine antagelser om psykologi og digital kommunikation var efterspurgte og ligefrem penge værd. Især for de mange virksomheder og organisationer, som i de år begyndte at kommunikere og markedsføre deres produkter på sociale medier.

I årene, der kom, hjalp jeg virksomheder og organisationer med at forstå, hvordan man fanger opmærksomhed med et Facebook-opslag ved at forstå psykologien bag. Jeg levede med andre ord af at forstå mere om, hvordan din opmærksomhed fungerer, end du selv gør – og bruge den viden til at tiltrække den. Det udbød jeg kurser i, og jeg holdt foredrag og optrådte på konferencer for kommunikationsfolk og underviste på Journalisthøjskolen. Jeg var med andre ord blevet en manipulationspsykologisk nørd.

En dag stod jeg uden for FN-byen i Københavns Nordhavn. Jeg havde lige fortalt en delegation fra WHO, hvordan man ville kunne få flere forældre til at vaccinere deres døtre imod HPV-virus, hvis man gjorde dem mere bange for livmoderhalskræft end for selve HPV-vaccinen. Selv om målet var at få flere til at vaccinere deres døtre – og dermed at redde liv – og selv om jeg stadig mener, at mit råd var fagligt upåklageligt, ændrede det ikke ved, at mit job den dag var at anbefale andre mennesker at gøre forældre bange for, at deres døtre blev syge og døde af kræft.

Dagen efter forlod jeg kommunikationsbranchen og gav det løfte til mig selv, at jeg ikke længere ville bruge min psykologiske viden til at manipulere. Jeg var ikke blevet psykolog for at tjene penge på at udnytte menneskehjernens svagheder. Det var bare blevet sådan, fordi det var fantastisk spændende og efterspurgt.

Efter at jeg havde forladt de sociale medier, gik der næsten et halvt år, før jeg holdt op med, inde i mit hoved, at formulere Facebook-opslag eller tweets, når jeg så noget bemærkelsesværdigt eller fik en interessant tanke. Selv om jeg havde reguleret min adfærd ret kontant ved at slette mine profiler på de sociale medier, bestod nogle adfærdsimpulser åbenbart alligevel. Jeg opdagede også, at den konstante brug af skærme fortsatte med at være et stigende problem for rigtigt mange mennesker omkring mig. Der blev talt og skrevet stadigt mere om problemerne ved sociale medier, men det var, som om løsningerne manglede.

Jeg begyndte at læse hjerneforskning og teorier om vaner og adfærd for også at forstå, hvad der egentlig var sket med mig selv i de seneste 10+ år. Hvordan kunne Facebook og Twitter blive en så stor del af mit liv? Hvorfor blev jeg draget af sociale medier – og ikke mindst hvordan? Var jeg egentlig en viljeløs robot, eller var det noget, jeg selv aktivt gjorde? Jeg sad især med en oplevelse af, at tidens populære forklaringer – om dopamin og de sociale mediers afhængighedsskabende design, som jeg faktisk også selv i årevis havde spredt i pressen – ikke var tilstrækkelige, hvis jeg skulle forstå, hvad der foregik. Og de var endda ubrugelige, hvis man skulle ændre noget.

Langsomt begyndte der at tegne sig et mønster, hvor jeg forstod digital adfærd som et resultat af læring og vaner, som vi selv har kontrol over. Og ikke mindst så jeg, at vores digitale tjekkeadfærd er kompleks – og at forudsætningen for at ændre adfærden er at forstå, hvad der forårsager den, og hvordan psykologien bag adfærden er.

Første skridt var at kaste et kritisk blik på nogle af tidens mest populære forklaringer på tjekkeadfærd.

DEL I

DOPAMIN: CELEBRITY-MOLEKYLET I HJERNEN
Et enkelt molekyle blev til den universalforklaring, alle ledte efter

På et universitet i USA sidder en kvinde og ser på en computerskærm. Hun er i et veltempereret lokale med et behageligt lys. Lokalet har malerier på væggene og planter i vindueskarmen og er indrettet med en naturlig og hjemlig atmosfære. Kvinden er logget på sin Facebook-konto. På skærmen foran sig ser hun de likes og kommentarer, som hendes seneste Facebook-opslag modtager.

Det har hun gjort tusindvis af gange før. Men det er også det eneste, der er normalt. Kvinden har nemlig elektroder koblet til hjernen. De er blevet indopereret tidligere på dagen, og nu måler de aktiviteten i en serie nerveceller i hendes striatum, der er et center i midthjernen, hvor en stor del af vores læring, vaner og belønning håndteres. I lokalet sidder også to psykologer og en assistent og følger på deres computerskærme nøje med i elektrodernes målinger. De er nemlig ved at måle dopaminniveauet i hjernens nerveceller, imens kvinden tjekker Facebook.

Dopamin er et kemisk stof, som visse af din hjernes nerveceller bruger, når de kommunikerer med hinanden. Dopamin er også det stof, som fremhæves, når vi skal forstå og forklare vores store forbrug af digitale og sociale medier. Forklaringerne varierer, men generelt lyder de sådan her: ”Dopamin er hjernens belønningsstof. Når du får et like eller et spændende opslag på sociale medier, får din hjerne et ’skud dopamin’. Det føles godt og får dig til at tjekke igen og igen – uden du selv helt kan styre det.”

Resultatet af forskernes undersøgelser er heller ikke til at tage fejl af: Når kvinden opdager, at hun har fået et nyt like, sker et målbart spring i dopaminniveauet i hendes hjernes belønningscenter. Det bekræfter, at likes udløser dopamin, og at dopamin derfor er årsagen til vores afhængighed af sociale medier.

Problemet er bare, at der aldrig til dato er noget menneske, der har fået målt deres dopaminniveau, imens de tjekkede Facebook. Situationen med kvinden er fri fantasi fra min side. Faktisk er der ikke ret mange mennesker, der nogensinde har fået målt deres dopaminniveau på celleniveau i realtid – for det kræver, at man får indopereret elektroder i hjernen. Og de, der har fået indopereret elektroder, har kun fået målt på en ganske lille del af hjernen (det sted, elektroden berører) og over meget kort tid, da elektroderne hurtigt danner arvæv.

Når så mange mennesker i dag træder frem og samstemmende forklarer vores intense brug af sociale medier med, at likes udløser dopamin, ved jeg altså ikke, hvor de har det fra. Det kan ikke være fra forskningen.

Forskere har til gengæld udført eksperimenter på aber, hvor dopaminniveauet i enkelte celler blev målt, imens de løste forskellige opgaver. Det er sandsynligvis her, vores teorier om dopamin og sociale medier stammer fra.

Du skal her forestille dig en sulten makak-abe på cirka tre et halvt kilo, der sidder i et nøgent lokale, spændt fast til en stol, mens den løser ultrasimple opgaver i stil med ”når en lille lampe lyser, skal du trykke på en knap, så får du 0,20 milliliter æblejuice”. Aben har én elektrode indopereret på én nervecelle i hjernen. Elektroden kan registrere, om der foregår dopaminaktivitet i den nervecelle, men ikke i hjernens andre milliarder celler. Det svarer til at betragte Jorden fra rummet gennem et sugerør og prøve at forstå, hvad der foregår.

Derfor er det måske heller ikke så overraskende, at abeforsøgene til dato har givet forskellige resultater. Der er for eksempel forskning, der tyder på, at abers hjerner udløser dopamin, når aben har løst en opgave succesfuldt. Men kun i forbindelse med indlæring – ikke når aben har lært opgaven. Når opgaven er indlært, udløser abens nervebaner til gengæld dopamin, når aben forventer at kunne løse en opgave – men ikke, når den har løst opgaven. Atter andre målinger viser, at abers hjerner udløser dopamin, bare de ser noget, de ikke har set før. Og yderligere dopaminforsøg, der bruger hjernescannere frem for elektroder, tyder på, at det er nok, at aben blinker med øjnene for at aktivere dopaminneuroner mange steder i hjernen.

Vi ved ikke ret meget om, hvordan dopamin opfører sig i menneskehjernen, for forskning i dopamins betydning og måder at fungere på er stadig ung og præget af gæt og teorier. Den dopaminforskning, der finder sted på mennesker, handler desuden mest om at forstå dopaminets rolle i neurologiske sygdomme som Parkinsons – ikke om at kigge på mennesker, der er på Facebook.

Inde i hjernen, der får et like

At tjekke Facebook er en utroligt kompleks handling sammenlignet med et simpelt laboratorieeksperiment, hvor aben skal trykke på én knap, og belønningen er sukker. En belønning, der består af sukker, vil for eksempel ikke kræve megen evaluering for en abe. For en abe er sukker altid godt – uanset kontekst – men for dig, der modtager et like for et foto af din aftensmad, er der langt mere på spil, end hvad der forgår i dine dopaminudvekslende hjerneceller.

Her er, hvordan et like kan se ud i din hjerne, set fra et neurologisk synspunkt:

Når du skal afkode et like på et billede af din aftensmad, skal du for det første aktivere dit synscenter (den occipitale cortex) og dit motoriske center (den frontale cortex) for at finde mobilen, tage den op og se på den. Du skal aktivere din implicitte viden om, hvordan man åbner en app (striatum og de basale ganglier), og dernæst skal du bruge din evne til at læse tekst (er kulturelt skabt og derfor ikke lokaliseret til ét sted i hjernen) og til at afkode billeder (involverer mange centre i hjernen, men er centreret omkring den dorsale og ventrale strøm af nervebaner). Og det er blot for at se, at der er kommet et like, og hvad der er blevet liket.

Du skal dertil vurdere, hvor værdifuldt liket er. Det gør du blandt andet ved at genkende personen, der likede billedet (ansigtsgenkendelse involverer mere end seks forskellige centre i hjernen), vurdere, hvor høj status personen har (afkodning af sociale hierarkier involverer blandt andet amygdala, hypothalamus og den frontale cortex), og hvad personen ellers har liket (langtidshukommelse involverer blandt andet hippocampus og neocortex), inden du kan vurdere, hvor værdifuldt liket er.

Og du tæller naturligvis også lige, hvor mange likes billedet ellers har fået (tal håndteres i den inferiøre temporale gyrus). Du skal ydermere forhandle med din impulskontrol (primært den frontale cortex) for at finde ud af, hvor meget tid og opmærksomhed du skal bruge på at tjekke netop det fotos likes frem for alt det, du ellers kunne tjekke – på og uden for skærmen.

Endelig skal du konstant bruge korttidshukommelsen (præfrontal cortex), mens du tjekker, så du kan huske, hvad du i det hele taget er i gang med at gøre og har gjort for få sekunder siden.

Alle disse placeringer i hjernen er desuden ikke helt nøjagtige, da de fleste handlinger aktiverer mange forskellige dele af hjernen, og teorierne om hjernen udvikler sig konstant – ofte med ganske få års mellemrum.

At tjekke sin mobil for likes er altså en meget kompleks adfærd, som i praksis inddrager mange vidt forskellige dele af hjernen og kroppen. At prøve at forklare vores brug af sociale medier alene med ét enkelt molekyle, dopamin, er altså nærmest en joke, set fra et neurologisk perspektiv.

Forfatteren Anders Colding-Jørgensen

ANDERS COLDING-JØRGENSEN (f.1967) er uddannet cand.psych. fra Københavns Universitet og har beskæftiget sig med psykologi og digitale medier i mere end 20 år. Han var en af de første psykologer i Danmark, som begyndte at arbejde med sociale medier, og han er kendt i offentligheden som en skarp og kritisk debattør, der ikke er bange for at tale tidens populære toner imod. Tidligere har Anders Colding-Jørgensen været IT-iværksætter, ekstern lektor på IT-Universitetet og Københavns Universitet og associeret partner på Instituttet for Fremtidsforskning.

I dag holder han foredrag, skriver klummer og passer sin have på landet ud for Herfølge.

Foto: Alex Buck Colding-Jørgensen, 2019

Læs mere om Anders Colding-Jørgensen

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK

INSTAGRAM

TWITTER