Her er dit gratis uddrag

Læs i og om bogen ved at klikke rundt i denne smagsprøve. Først og fremmest får du selvfølgelig en stor bid af selve teksten, men vi har også samlet info om bogen og dens forfatter til dig.

Rigtig god fornøjelse!

Gyldendal, 2020

Om Våbenbrødre 8 - Temujaierne vender tilbage

Ottende bog i John Flanagans internationale bestsellersserie Våbenbrødre.

I Skandia ånder alt fred, da Hejrerne vender hjem. Men dette ændrer sig, da det viser sig, at de nådesløse Temujai-​krigere er på vej fra de østlige egne. De har altid været ude efter at erobre Skandia. Nu slår de til igen, og Hal må sammen med sit mandskab atter af sted for at stoppe dem, og de er parat til at give deres liv for Skandia.

John Flanagan

Temujaierne vender tilbage

Våbenbrødre 8

På dansk ved
Birgit Schlifer

(Gratis uddrag)

Våbenbrødre 8 - Temujaierne vender tilbage (Gratis uddrag)

Oversat fra engelsk af Birgit Schlifer

efter Brotherband - Return of the Temujai

Tekst copyright © John Flanagan 2019

First published by Random House Australia Pty Ltd, Sydney, Australia.

This edition published by arrangement with Penguin Random House Australia Pty Ltd.

Dansk copyright © Gyldendal 2020

Forside: Lars Bech-Jessen

Illustration af skib: David Elliot

1. e-bogsudgave 2020

ISBN 978-87-02-29502-3

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

gyldendal.dk

En del af Gyldendal-gruppen Gyldendal 250 år

FORKLARINGER PÅ NOGLE FÅ SEJLUDTRYK

Eftersom denne bog omhandler sejlskibe, tænkte jeg, at det ville være nyttigt at forklare nogle af de maritime udtryk, der forekommer i historien.

I skal ikke være bange for, at jeg er gået over gevind med de tekniske detaljer i denne bog, og selv om I ikke er fortrolige med sejlskibe, er jeg sikker på, at I vil forstå, hvad der foregår. Men en vis mængde sømandsterminologi er nødvendig for at få fortællingen til at føles realistisk.

Så her har I dem i tilfældig orden:

Bov: Skibssiderne ved forstavnen, forskibet.

Stævn: Forreste ende af et skib, forstavnen.

Bagstavn: Bagenden af et skib, også kaldet agterstavn, agterende.

Bagbord og styrbord: Venstre og højre side af skibet, når man står med ansigtet vendt mod boven.

Benævnelsen bagbord skyldtes, at styrmanden (rorgængeren) oprindeligt vendte ryggen mod venstre skibsside, mens styreåren hvilede i skibets højre side, altså til styrbord.

Når et skib sejlede i havn, lagde det derfor altid til kaj med venstre side vendt mod anløbsbroen for ikke at beskadige styreåren.

Rorgænger: Skibets styrmand.

Skirl: Skibets kaptajn, skibsfører.

For: Forude i skibet, mod forstavnen.

Agter, agterude: Bagude i skibet, mod bagstavnen.

Agtenind: Ind bagfra, om vinden.

Langskibsrigning: En sejltegning, hvor sejlet følger et skibsskrogs længderetning.

Skrog: Skibets “krop”. Altså skibet uden master og rigning.

Rig, rigning: Master og sejl på et skib med tilhørende tovværk.

Køl: Skibets “rygrad”.

Forstævn: Den opretstående stolpe i stævnen, der samler de to skibssider. Også kaldet stævnetræet.

Forstævnsknæ: Krumtømmer (træknæ) uden på forstævnen, hvor skibets køl og forstævn mødes.

Styreåre: Stort åreblad brugt til at styre eller regulere skibets retning (sejlretningen). Anbragt i styrbords (højre) side af skibet, i bagstavnen.

Rorpind: Styreårens skaft.

Drivanker: Metode til at bremse et skibs afdrift ved hjælp af slæbemodstand. Ofte i form af en lang, kegleformet sejldugspose lukket i den ene ende og udspilet i den anden – eller to rundholte snøret sammen til et kors. Drivankeret er fastgjort til stævnen og driver (eller slæbes af sted) lige under havoverfladen, så farten tages af skibet. Kan bruges, når et fartøj skal ride en storm af.

Tværs ind: Hvis vinden står tværs ind, kommer den fra siden, i en ret vinkel på skibets køl.

Rå, rånok: Et rundholt (træstang), der hejses op i masten og bærer sejlet.

Råsejl: Rektangulært sejl, der bæres af en rå, der sidder på tværs af masten.

Bras: Tov, hvormed en rå drejes eller støttes.

Mastetop: Øverste del af masten.

Skanseklædning: Den del af skibssiden, der rager op over dækket.

Spygat: Åbninger i skibssiden (skanseklædningen), så vand, der kommer om bord, kan løbe af dækket. Afløbshuller.

Ræling: Øverste kant af skibssiden.

Kofilnagler: Trænagler (bolte). Bruges til fastgørelse af tovværk.

Åregaffel, åregang: Træpinde (gaffel) nedfældet i rælingen, hvor åren hviler under roning. Hulning i rælingen.

Tofte: Bræt til at sidde på i en båd, siddeplads.

Sladrevimpel: Vindviser. En vimpel, der viser vindretningen.

Krydse: Skifte sejlretning op mod vinden.

Stagvende: Vende et sejlskib gennem vinden, så det får vinden ind fra modsat side. Kaldes også “at gå over stag”.

Stagvending: Ved stagvending skifter vinden fra side til side, mens man passerer gennem vindøjet (punktet, hvor vinden slår om).

Hvis vinden kommer fra nord, og man vil sejle mod nordøst (i nordøstlig retning), kan man holde denne kurs uden vendinger, så længe som det er nødvendigt.

Men hvis vinden kommer ind fra nord, og man ønsker at sejle stik nord, er man nødt til at foretage en række korte stagvendinger, så skibet sejler i zigzagkurs, så man langsomt arbejder sig frem mod nord. Denne proces kaldes “at krydse op mod vinden”.

Kovende: Når et skib stagvender, krydser det op mod vinden og skifter kurs. Når det kovender, sejler det væk fra vinden i en bue rundt med vinden til en ny kurs. Det var en sikrere måde for ulveskibe (langskibe) at skifte retning.

Slag: Sejle over slag betyder “holde kursen uden vendinger”.

Slagside: Krænge til den ene side på grund af forskubbet ballast, eller hvis skibets mast knækker og trækker skibet om på siden.

Krænge: Hælde stærkt til den ene side.

Løbe: Når vinden står “agterind”, løber skibet for eller med vinden. Det ville du også gøre, hvis du havde en stærk vind i ryggen!

Agterind: Komme bagfra (om vinden).

Rebe sejl: Trække en del af sejlet ind og pakke det sammen mod råen for at formindske sejlets areal. Dette bliver gjort ved kraftig vind for at mindske skibets krængning og mindske belastningen på riggen (mast og sejl).

Trimme: Regulere (justere) sejlet til en mere effektiv vinkel (hældning).

Fald: Tov til at hejse sejl med.

Stag, bardun: Et stag er et stærkt reb, der støtter masten.

Fokkestag, stag: Meget stærke reb, der løber fra mastetoppen ned til forstavnen og agterstavnen; også kaldet barduner.

Skøder og vanter: Mange mennesker tror, at det er en slags sejl, hvilket er en logisk formodning. Men faktisk er det tovværk. Vanter er tykke tove, der løber fra mastetoppen ned til skibets side og støtter masten. Skøder er tove, der bruges til at kontrollere eller trimme sejlet – at hale det ind og ud alt efter vindstyrke og vindretning. I nødsituationer kunne ordren lyde: “Lad skøderne gå!” Skøderne blev derefter løsnet, så sejlet blafrede frit fra masten, og skibet standsede.

At entre: Betyder 1) at klatre til vejrs i f.eks. mast eller vanter; 2) at tiltvinge sig adgang til et skib.

Trosse: Meget svært reb, der bruges til fortøjninger.

Fart: Skibets bevægelse. Hvis et skib er i fart, bevæger det sig. Hvis det er “i afdrift”, får vind eller strøm det til at afvige fra den styrede kurs.

Læ: Læsiden på et skib er siden, der vender væk fra vinden – modsat vindsiden, også kaldet luvart.

Skodde med årerne: Ro baglæns.

Dørk: Gulv i kahyt eller lukaf.

Lukaf: Lille rum, aflukke.

Dreje bi: Sejle så tæt op mod vinden som muligt (så farten går af fartøjet).

Kalfatre: Tætne et skib med optrevlet tovværk og beg.

Låring: En skibssides rundede, bagerste del; at have et skib på låringen = have det liggende skråt agterude.

Kvejle: Rulle tov op i bugter, ordne tov eller reb i et bundt (en kvejl) af ensartede ringe.

Flot: (Om skib) være flydende, klar af grunden.

Nu ved du næsten alt, hvad du har brug for at vide om sejludtryk. Så velkommen om bord i Våbenbrødrenes verden! John Flanagan

FØRSTE DEL
Billedetiketter: skitse, håndværk, isolerede, illustration
FORT RAGNAK

KAPITEL ET

Jo tættere de kom på grænsen, desto smallere blev dalen. De stejle, næsten lodrette bjergvægge tårnede sig op over dem og skjulte solen, selv om dagen stadig var ung og endnu manglede et par timer i at nå middagstid. Dalens bund lå i skygge, eftersom solen kun trængte derned nogle timer hver dag, hvilket sandsynligvis forklarede det tykke, dybe snelag, der stadig dækkede jorden, selv om foråret kun var nogle uger borte.

Trods sneen bevægede det lille rejseselskab sig hurtigere frem, nu da de havde nået toppen af den stejle sti op til passet og atter havde jævn grund under fødderne.

Der var to kærrer med, som begge var forsynet med et enkelt hjulpar og blev trukket af en lille, robust hest. På ladet lå pænt stablede tilhugne tømmerstokke, og nu hvor selskabet havde lagt den stejle stigning bag sig, havde de fleste af Hejrerne atter sat sig op mellem planker og bjælker.

I spidsen for kærrerne red Hal og Stig på to rideheste. Dette var en nyerhvervet færdighed for de to ledende Hejrer. Stig havde besluttet, at de blev nødt til at lære at ride.

“Vi ender altid et sted, hvor folk forventer, at vi kan ride,” havde han sagt til sin skirl. “Derfor kan vi lige så godt lære det først som sidst. Det vil spare os for en masse traveture.”

Hal var gået med til det, og Stig havde derefter snuset lidt rundt, til han faldt over et par heste, som han reddede fra et trivielt liv som trækheste og i stedet forvandlede til ridedyr. Det var nogle små, fredsommelige skabninger, rolige og sindige dyr helt forskellige fra en fnysende stridshest eller en af disse slanke, lynhurtige, arridiske fuldblodsheste nede fra ørkenområderne mod syd. De bar deres to ryttere uden at klage – selv Barney, som var blevet udset til at slæbe på Stigs store, tunge krop. Om nødvendigt kunne begge heste overtales til at slå over i en kort galop eller, hvis det virkelig gjaldt, en rask, men kluntet galop.

Da Stig først havde fundet hestene, hyrede Hal en af de araluanske bueskytter, som var vant til at omgås heste, for at manden kunne lære dem ridekunstens mest elementære grundregler. Efter at være blevet kastet af en del gange og have fået nybegynderens uundgåelige småskrub og skammer endte de begge som rimeligt gode ryttere. De var trods alt begge et par raske og adrætte unge mænd med en god balanceevne og en rytmisk sans, som gjorde dem i stand til at afpasse deres bevægelser til hestenes gangart.

Undtagen på ét punkt.

“Jeg bryder mig ikke om trav,” erklærede Hal. “Jeg synes altid, at jeg er på vej ned, netop som hesten er på vej op. Det er en unaturlig måde at bevæge sig frem på, og det gør ondt.”

Hans araluanske lærer, som altid havde kunnet ride trav rent instinktivt og derfor ikke anede, hvordan han skulle lære det fra sig, valgte den letteste løsning.

“Hvorfor overhovedet have besvær med at lære det?” havde han sagt til den unge skirl. “Hvis du har travlt, så rid i kort galop eller hurtig galop. Hvis ikke, så nøjes med skridtgang.”

Det syntes Hal lød fornuftigt, så herefter valgte han simpelthen at ignorere, at der var noget, der hed trav. Når han af og til så, hvordan Stig havde held til at sidde ubesværet i sadlen, mens Barney travede af sted under ham, mærkede han et stik af jalousi. Han følte sig fristet til at spørge Stig, hvordan han bar sig ad, men nægtede dog at stå ved sin manglende evne.

“Jeg vælger at lade være med at trave,” plejede han at sige med hagen stukket stædigt frem, hver gang emnet kom på bane.

Thorn, derimod, valgte i det hele taget at lade være med at ride, selv om Stig havde tilbudt at finde ham en hest.

“Jeg stoler ikke på heste,” havde Thorn sagt og stirret mistroisk på de to lavstammede bæster, som hans venner red på. “Selv de mindste af dem vejer flere hundrede kilo mere end mig. Deres tænder er kæmpestore, og deres hove er hårde som køller. Og lumske og upålidelige er de også.”

“Upålidelige?” sagde Hal og strøg Jake over dens silkebløde mule. “De er da noget af det mest pålidelige.”

“Ja, måske over for dig,” svarede Thorn dystert. “Men ikke over for mig. De der enorme tænder vil nemt kunne kappe et par fingre af – og jeg har altså kun den ene hånd.”

Og Barney og Jake syntes faktisk også at fornemme hans utryghed og modvilje og reagerede ved at gengælde hans følelser. Hvis Thorn kom for tæt på Barneys rumpe, forsøgte hesten tit at sparke bagud og give ham et los. Og Jake havde flere gange vendt hovedet lynhurtigt og givet Thorn et hårdt nap i skulderen. Men typisk for artens snedighed gjorde hestene det ikke hver gang, han kom inden for rækkevidde, hvad der lullede ham ind i en falsk følelse af tryghed, hvorefter de pludselig og uden varsel sparkede eller bed ham igen.

Selv nu, hvor den gamle søulv traskede målbevidst af sted gennem sneen ved siden af dem, forsøgte Jake at kante sig sidelæns ind på livet af ham, mens den tog mål af afstanden mellem sin mule og den luvslidte, lappede fåreskindsjakke, der dækkede Thorns skulder – Jakes foretrukne sted at sætte et bid ind. Hal, der ikke var i tvivl om, hvad hesten var ude på, hev med et ryk tøjlerne ind mod dens hals, pressede sit højre knæ ind mod hestens flanke og fik den gennet væk fra Thorn.

Thorn bemærkede hans manøvre og Jakes indignerede kast med hovedet, da dens planer blev forpurret.

“Hvad sagde jeg?” udbrød han. “De bæster er ikke til at stole på.”

Stig, der fornemmede, at Thorn var på nippet til at kaste sig ud i endnu en endeløs klagesang om hesteracens ondskab, skyndte sig at lede samtalen ind på andre emner.

“Hvad er det så, der har fået Erak sådan op at køre?” spurgte han Hal. “Er det noget alvorligt, eller er han bare ved at blive lidt af en forsigtig gammelfar?”

Hal smilede bredt. “Prøv du lige at sige noget med ’gammelfar’, når han er i nærheden. Så smækker han dig garanteret én over nakken med den sølvbeslåede stok, som han altid går rundt med.” Han tav et øjeblik og svarede så på spørgsmålet. “Næ, desværre ikke. Han har fået melding om, at temujaierne har snuset rundt oppe ved grænsen.”

“Det gør de da tit,” sagde Stig affærdigende.

Men Hal rystede på hovedet. “Denne gang har de gjort langt mere end det,” sagde han. “Det er derfor, han vil have Lydia til at rekognoscere på den anden side af grænsen, mens vi andre går fæstningen grundigt efter i sømmene.”

Nu hvor Hejrernes skib var lagt op for vinteren for at blive repareret og vedligeholdt, havde de pludselig en masse tid til deres rådighed. Erak, skandiernes Oberjarl, havde kaldt Hal til møde oppe i sin store hal midt i Hallasholm. Den unge kriger var en af Eraks mest betroede skirler. Hal var anfører for en gruppe elitekæmpere fra sit mandskab, men Erak vidste, at Hal var andet og mere end bare tapper i kamp. Han var også kvik i pæren, hvad der desværre ikke kunne siges om mange af ulveskibenes kaptajner. Hal kunne tage bestik af en situation på skarp og intelligent vis, og det var præcis, hvad Erak havde brug for i denne sag.

“Tag op og kig lidt på grænsefæstningen,” befalede han den unge mand. “Undersøg, om befæstningen kan modstå et angreb, og find ud af, om den kan sikres yderligere.”

Fort Ragnak forsvarede Slangepasset, et smalt pas oppe i bjergene, hvor Skandia, Teutlandt og temujaiernes grænser stødte op til hinanden. Passet var den eneste mulighed for at komme ned fra bjergene og skaffe sig adgang til Skandias flade kyststribe. Hal trådte hen til det store landkort, der hang på væggen i Eraks hal, og studerede passet og fæstningen. Han vidste, at passets sider var stejle, og at fæstningen var anlagt der, hvor de var tættest på hinanden, og der kun var godt tyve meter imellem bjergsiderne.

“Har du bueskytter deroppe?” spurgte han.

Erak nikkede. “Femten mand. De bliver afløst hver tredje uge sammen med resten af garnisonen – en trop på tredive mand. Der er alt for koldt og trøstesløst deroppe, til at man kan lade folk være der længere tid ad gangen – selv om det godt kan være svært at få afløsere derop om vinteren.”

Siden temujaiernes forsøg på at invadere Skandia for en del år siden havde landet hvert år modtaget et detachement på hundrede bueskytter fra sin allierede, kongeriget Araluen.

Bueskytterne gjorde deres bedste for at rette op på ubalancen mellem Skandias egne krigere, der var bevæbnede med økser, spyd og sværd, og temujai-rytterne med deres dødbringende buer. Det gjorde skandierne i stand til at besvare fjendens beskydning på lige fod, især når de var sikkert forskanset på et sted som grænsefæstningen.

“Jeg tænkte på,” sagde Hal langsomt, “om vi ikke kunne placere et par monsterknusere oppe på klippesiderne – her og her.” Han pegede på passets to klippevægge på den skandiske side af fæstningen. “Det ville give rytterne et slemt chok, hvis de fandt på at angribe.”

“Monsterknusere?” sagde Erak. “Altså ligesom den kæmpe armbrøst, som I har stående i forstavnen på dit skib?”

Hal nikkede. “Vi kunne bygge nogle skydeplatforme halvt oppe på klippevæggene. Så ville vi kunne beskyde adgangsvejene mod fæstningen, før temujaierne selv nåede inden for skudvidde.”

“Det er en god idé.” sagde Erak og tænkte, at det netop var grunden til, at han havde valgt Hal til opgaven. Den unge mand havde en evne til at få nye og uventede idéer som denne, og Erak kunne let se, hvordan to af disse enorme armbrøster kunne udgøre en stærk tilføjelse til fæstningens forsvarsværker.

“Jeg går straks i gang,” sagde Hal og trådte væk fra kortet. “Jeg vil fremstille dem hernede, skille dem ad til transporten og derpå samle dem igen, så snart platformene er færdige. Jeg må også medbringe noget tømmer til at bygge dem med.”

Erak trak på skuldrene. “Der er træer nok deroppe.”

Men Hal rystede på hovedet. “Det vil tage os al for lang tid at fælde dem og få dem lavet om til bjælker og planker. Det er bedre, at vi tager, hvad vi skal bruge hernede. Vi skulle nok kunne få et par hestetrukne kærrer med op gennem passet. Og temujaierne skal heller ikke advares om, at vi er i gang med at forstærke forsvarsværkerne. Hvis de har planlagt et angreb, ville det måske kunne få dem til at fremskynde sagen.”

“Det har du da ret i. Gør det bare på den måde. Og mens jeg nu tænker over det, kunne du så ikke få hende jeres pige til at snuse lidt rundt på den anden side af grænsen for at finde ud af, om temujaierne skulle være ved at samle nogle tropper der?”

De vidste begge, at Lydia, Hejrernes eneste kvindelige medlem, var en erfaren spejder. Hun kunne krydse grænsen og trænge sig ind i temujaiernes område uden hverken at blive set eller hørt af fjenden. Hal havde ingen betænkeligheder ved at gå ind på forslaget. “Det vil hun sikkert foretrække frem for at skulle hjælpe til med at bygge platformene,” sagde han, hvorefter han forlod hallen for at gå i gang med at samle redskaber og materialer sammen.

*

“Nå, men hvad tror du så?” spurgte Stig. “Gør temujaierne sig virkelig klar til at invadere os igen?”

Temujaierne var et krigerisk, nomadisk folkefærd fra stepperne hinsides bjergene øst for Skandia. De levede for at erobre og underlægge sig andre folkeslag, og de havde længe kastet misundelige, fjendtlige blikke mod de velhavende lande ude mod vest – Gallica, Teutlandt, ja, selv Araluen. Men før de kunne udbrede deres indflydelse til disse områder, blev de nødt til at erobre Skandia og få kontrol med landets skibe. Nogle år forinden havde de sat et totalangreb ind mod skandierne efter at være trængt ned gennem bjergpasset og ud på den smalle kystslette omkring Hallasholm. Med hjælp fra en lille styrke araluanske trælle, som i hast var blevet optrænet til bueskytter, havde skandierne slået dem tilbage. Siden da havde temujaierne rettet opmærksomheden i en anden retning og havde givet sig til at erobre og udplyndre landområder ude mod øst. Men de vendte hele tiden tilbage til den skandiske grænse, skuepladsen for deres eneste nederlag, for at afprøve forsvarsværkerne oppe ved Slangepasset, hvorfra de tidligere havde gjort indfald i landet.

Det var en grum og nådesløs fjende: små, hårdføre krigere, der var dygtige ryttere og erfarne bueskytter, som fra hesteryg kunne skyde med de korte, krumme buer. Deres hær var fantastisk mobil, og deres generaler var snedige og dygtige. Alt i alt en frygtindgydende fjende.

Temujaiernes tilstedeværelse i området og den konstante trussel mod Skandia og dets befolkning var en barsk realitet for Hal og hans kammerater. Hals generation var vokset op med temujaiernes trussel om invasion hængende over hovedet. Det var noget, man hele tiden måtte være på vagt over for og forberede sig på. De vidste, at truslen aldrig måtte glemmes. For hvis temujaierne fornemmede bare den mindste slækkelse af skandiernes agtpågivenhed eller kampvilje, ville de strømme ned fra højlandet som en frygtelig flodbølge. Men Hal og hans skandiske landsmænd havde helt styr på deres egen styrke og kampduelighed. Så længe Slangepasset blev holdt forsvarligt sikret og Fort Ragnak ordentligt vedligeholdt og bemandet, var temujaierne et problem, som kunne håndteres. Konstant årvågenhed var løsningen på den trussel, som de udgjorde. Det blev først farligt, hvis det skandiske folk nogensinde slækkede på denne årvågenhed, eller hvis temujaierne fik held til at finde en alternativ, ubevogtet vej ned til kystsletten oppe fra højlandet.

Foreløbig var intet af dette sket. Fra tid til anden afprøvede temujaierne Fort Ragnaks forsvarsværker. Hver gang havde de måttet konstatere, at garnisonen var klar til kamp og fuldt ud i stand til at slå dem tilbage.

Da det for en del år siden var lykkedes temujaierne at trænge helt ned til kyststriben, havde Thorn været med til at kæmpe mod dem.

“De vil have adgang til havet,” sagde han nu som svar på Stigs spørgsmål. “Det har de altid villet. Og de vil have fingre i vores skibe. De har sat sig som mål at komme til at herske over vores del af verden.”

“Charmerende typer,” kommenterede Hal.

Thorn trak på skuldrene. “De elsker krig og erobring, og de er gode til det,” sagde han. “De lever og ånder kun for det. Deres ledere ved godt, at de hele tiden skal erobre nyt land, for ellers giver deres folk sig til at kæmpe indbyrdes, så det ender med, at klanforbundet går i opløsning. De er ligesom hajer, der er nødt til at bevæge sig frem hele tiden for at holde sig i live. De er nødt til at rykke frem, nødt til at kæmpe og erobre.”

“Tror de virkelig i ramme alvor, vi bare vil lade dem vade lige ind og bruge vores skibe?” spurgte Hal.

Thorn rystede på hovedet. “De tror sikkert, at vi vil gøre, hvad der bliver sagt, hvis de invaderer og besejrer os.” Han tav et øjeblik og smilede. “Men de skal selvfølgelig lige erobre os først.”

“Og før det kan ske, er de nødt til at trænge over grænsen heroppe. Hvilket bliver lidt af en hård nød at knække,” sagde Stig.

“En nød, vi har tænkt os at gøre endnu hårdere,” tilføjede Hal.

De tre kammerater tav nogle sekunder, mens de grundede over den kommende opgave, og hvor stor en betydning den havde for Skandia og de omkringliggende lande.

Thorn truede med kloen ad Jake, der igen var begyndt at kante sig sidelæns ind på livet af ham.

“Ja, prøv du bare, din lille, stridhårede tromle,” sagde han. “Jeg har skam spist hestekød før. Så pas på, næste gang bider jeg måske igen!”

KAPITEL TO

Jesper møvede sig lidt bedre til rette oppe på læsset med de tilhuggede planker. At køre med på kærrens læs var slet ikke nogen ubehagelig rejsemåde. Hestens rytmiske trav samt den kendsgerning, at kærren kørte på to hjul anbragt i hver sin ende af en enlig vognaksel, fik den til at bevæge sig let vuggende og duvende fremad – noget, som mindede en del om at være om bord på et skib.

Bortset fra at man på kærren selvfølgelig ikke hele tiden var nødt til at trimme sejlene eller at hæve eller sænke råerne, mens skibet krydsede frem og tilbage.

“Giv den som Thorn igen,” bad han nu Stefan, der stadig lænede sig mageligt op ad kærrens vognside.

Stefan var en meget dygtig imitator. Hejrerne havde ved flere lejligheder haft glæde af hans talent for at vildlede eller forvirre fjenden. Når først Stefan havde hørt en stemme, eller bare en karakteristisk lyd, kunne han efterligne den nærmest på kommando. Den sidste halve times tid havde han underholdt kammeraterne med at parodiere folk som Erak, Thorn og Hal. Lige meget hvor mange gange Jesper hørte ham gøre det, forbløffede kammeratens talent ham stadig. Med lukkede øjne kunne han dårligt skelne parodierne fra den ægte vare.

“Hvis nogen vover at sige ’På dem, drenge!’, får han et dask med køllen,” snerrede Stefan med en så godt som perfekt efterligning af kampmesterens stemme.

Jesper brast i en støjende latter og klappede. “Det var perfekt!” udbrød han. “Præcis ligesom ham!”

Edvin, der gjorde dem selskab på kærren, lo også højt. “Du tager ham lige på kornet,” sagde han.

Stefan smilede bittert. “Orlog skal vide, at jeg har hørt den gamle pralhals skælde og smælde et utal af gange.”

Jesper gestikulerede opfordrende for at få ham til at gentage parodien. “Igen! Prøv at få det til at lyde, som om han puster sig op og kommanderer rundt med os, sådan som han altid gør.” For bedre at kunne nyde det lænede han sig tilbage med lukkede øjne og et forventningsfuldt smil om munden. Det var en skøn måde at få tiden til at gå på, tænkte han fornøjet.

“Vi gør holdt lige om lidt,” lød Thorns stemme tæt ved hans øre. “Det er på tide, du får lettet din dovne røv og sanket noget brænde.”

Jesper lo højt, stadig med lukkede øjne. “Perfekt!” udbrød han. “Det lyder præcis ligesom ham. Du tager det gamle tågehorn lige på kornet! Han er altid på nakken af mig.”

I næste øjeblik fik han et dask over nakken af en ublid hånd. Han røg frem med et ryk og stirrede med opspærrede øjne lige ind i Thorns gnavne, skæggede fjæs. Over for ham rystede Edvin og Stefan advarende på hovedet. Men desværre lidt for sent.

Thorn havde hørt latter nede fra kærren og havde forladt Hal og Stigs selskab for at finde ud af, hvad der foregik længere bagude i den lille konvoj. Stefan, der sad med ryggen mod kørselsretningen, så ikke Thorn nærme sig, før han var nået næsten helt ned til dem. Og Jesper sad som sagt med lukkede øjne for rigtigt at kunne nyde parodien.

“Åh hej, Thorn,” sagde han og forsøgte at anlægge en uskyldig og munter tone. “Vi sad netop lige og talte om dig.”

“Ja, det kunne jeg høre,” sagde Thorn. Han så på Stefan med rynket pande. “Hør, det der lyder overhovedet ikke som mig.”

“Nej, selvfølgelig ikke,” svarede Stefan fromt.

Desværre røg det i det samme ud af munden på Jesper: “Jo, det gør! Det lyder præcis som dig!” Så stivnede han, idet Thorns øjne borede sig vredt ind i hans. Der sænkede sig en lang og ret ubehagelig tavshed.

Thorn vendte sig mod kærrens tredje passager. “Hvad siger du, Edvin? Har Stefan så taget det gamle tågehorn lige på kornet?”

“Øhm ... øh ...” Edvin tøvede og vidste ikke rigtigt, hvad han skulle svare. Hans blik gled hurtigt frem og tilbage mellem de to venner, men her var ingen hjælp at hente.

“Øhm ... næ, ikke rigtigt, Thorn. Nej ...” sagde han usikkert. “Det lyder overhovedet ikke som dig,” tilføjede han så med større overbevisning, mens han undgik Stefans og Jespers anklagende blikke.

“Men du er vel enig i, at jeg er et gammelt tågehorn?” sagde Thorn.

Edvin for sammen. “Nej! Selvfølgelig ikke. Det har jeg aldrig sagt!”

“Men du protesterede heller ikke,” fortsatte Thorn, og det lukkede munden på Edvin. Thorn gloede olmt på de tre knægte og rystede langsomt på hovedet.

“Når vi kommer op til grænsen, skal jeg nok sørge for, at I tre hundehoveder får tildelt alle de hårdeste tjanser, mens vi bygger platformene,” lovede han. Så trampede han væk og lod dem sidde tilbage og hviske anklagende til hinanden.

“Hvorfor advarede du ikke om, at han var kommet?” spurgte Jesper bittert.

“Jeg opdagede ham først i sidste øjeblik.” Stefan kiggede nu vredt på Edvin. “Men du må da have set ham komme. Du sad jo vendt i den rigtige retning.”

Men Edvin holdt forklarende et sort nøgle uldgarn, et par strikkepinde og en halvfærdig Hejrehue frem.

“Jeg så jo slet ikke op,” protesterede han. “Jeg var i gang med at strikke den her hue.”

“Dig og dit forbandede strikkeri!” sagde Stefan til ham. “Find dog noget mere nyttigt at foretage dig, mens vi sidder på kærren.”

“Det er din hue,” sagde Edvin koldt. Han blev altid sur over nedsættende bemærkninger om sin strikning. “Har du glemt, at Kluf tyggede hul i din gamle hue? Og du bad mig selv om at strikke dig en ny.”

“Åh ...” sagde Stefan lidt paf. Han kunne ikke rigtigt tillade sig at brokke sig over strikkeriet, når nu kammeraten gjorde ham en tjeneste. Edvin bad aldrig om betaling for de huer, han strikkede til kammeraterne. “Nå, men så glem det bare igen.”

Deres dæmpede ordveksling fik Thorn til at trække på smilebåndet, mens han travede videre ned mod den anden kærre for at se til passagererne. Da han nærmede sig, sendte Lydia ham et spørgende blik med hovedet på skrå.

“Jeg er nødt til at holde dem oppe på mærkerne,” sagde han muntert.

Hun smilede. “Stefan var vel i gang med at efterligne dig igen, eller hvad?”

Thorn nikkede. “Ikke fordi det på nogen måde lyder som mig.” Han ventede på, at hun skulle give ham ret, men hun fortsatte bare med at smile til ham uden at sige et ord. “Det gør det altså ikke!” insisterede han lettere ophidset.

Lydia nikkede til ham med en oprigtighed, som han tydeligt kunne se var påtaget. “Nej, selvfølgelig ikke,” medgav hun.

Han blev enig med sig selv om, at det var meningsløst at trampe mere rundt i sagen, og lod blikket glide hen over kærrens lad, hvor Ingvar, Ulf og Wulf sad mageligt henslængt. Kluf lå væltet om på siden med det pjuskede hoved i Lydias skød. Hundens hale dunkede en enkelt gang mod kærrens gulv som en hilsen til Thorn. Der var bedre plads på denne kærre, da den kun var læsset med løse dele til de to monsterknusere.

“Alt vel her?” spurgte han for at skifte emne.

Lydia nikkede, og de andre brummede noget bekræftende. “Jo da, men det hele er måske lige lovlig hyggeligt,” sagde hun. Hun var nøjsom af natur og følte sig aldrig helt godt tilpas, hvis det hele var lidt for afslappet. “Jeg kunne godt tænke mig at komme af og strække benene lidt.”

Thorn gjorde en opfordrende bevægelse med hånden. “Jamen så hop du bare af.”

Men hun strøg kærligt Kluf over dens store hoved. “Jeg har bare ikke lyst til at vække hunden. Den virker så glad og tilfreds.”

Hendes kærtegn fik Kluf til at brumme saligt og strække sig, så ryggen stod i en bue bagover, og alle fire ben strittede stift ud i luften.

Thorn nikkede forstående. “Nej, den skal du da ikke forstyrre.” Han kastede et blik op mod solen, der nu var kommet til syne over passets snævre kløft. “Vi gør alligevel holdt for at spise frokost om godt en halv time,” sagde han. “Så bare lad den hvile indtil da.”

Han vendte sig og travede raskt tilbage mod spidsen af den lille kolonne. Idet han passerede den forreste kærre, lagde han atter ansigtet i truende folder og skulede til drengene oppe på læsset.

Ikke at de gjorde noget galt, men som han lige havde sagt til Lydia, så lønnede det sig altid at holde dem oppe på mærkerne.

Jesper og Stefan holdt øje med ham, mens han travede forbi, og ventede, til de mente, at han var nået uden for hørevidde.

“Jeg har det altid, som om han ved, lige hvad jeg tænker,” sagde Jesper dæmpet.

“Det gør jeg også,” råbte Thorn tilbage over skulderen. Så satte han farten op for at overhale Stig og Hal, som klaprede af sted på deres heste forrest i kolonnen.

Flere minutter gik, og så puffede Jesper, som sjældent kunne holde mund i længere tid ad gangen, til Stefan med albuen.

“Gør det igen,” sagde han.

Men Stefan rystede på hovedet. “Er du gal, mand? Han hører mig bare. Han har ører som en høg.”

“Har høge da ører?” spurgte Edvin lidt undrende.

Stefan snerpede irriteret munden sammen. “Nå ja, men så lad os sige, at han har ører i nakken!” rettede han det til, og de to andre stirrede forundret på ham, indtil det gik op for ham, hvor latterlig hans bemærkning egentlig lød. “I ved godt, hvad jeg mener!”

Jesper besluttede sig for at skifte emne. “Du behøver jo ikke at efterligne ham igen. Eller nogen andre for den sags skyld. Efterlign nogle dyr.”

Stefan tænkte over hans forslag. “Hvad, for eksempel?”

“Kan du huske, dengang med Andomal, hvor vi konkurrerede om at blive årgangens bedste våbenbrødre? Der efterlignede du en bjørn.”

Stefan smilede ved mindet. “Nå ja, det er også rigtigt. Og Ingvar væltede rundt inde mellem buskene og ruskede i dem, så folk troede, der virkelig var en bjørn derinde.”

“Prøv det igen!” bad Jesper indtrængende.

Stefan tænkte sig lidt om, så trak han hagen ind mod brystet og formede hænderne som en tragt om munden. Nogle sekunder efter frembragte han en yderst realistisk efterligning af en meget vred, brummende bjørn.

Med et forbløffende resultat. Den lille kærrehest, som traskede søvnigt af sted, hørte pludselig lyden af en brummende bjørn, tilsyneladende lige bag sin ryg. Den stejlede og hoppede skræmt ud til siden, så skaglerne blev rystet af, kærren væltede og folk og tømmer røg ud i sneen. Kusken, der blev lige så forskrækket som hesten, nåede lige at springe af i farten. Jesper, Stefan og Edvin slog armene beskyttende op over hovedet, mens bjælker og planker haglede ned over dem for så at rulle ud i sneen i alle retninger.

“Din idiot!” udbrød Edvin, mens han skubbede en stabel planker, der var væltet ned over ham, til side og rejste sig op. Forbløffet og temmelig angerfuld kom Stefan på benene, mens han gnubbede sig i panden, hvor en af de tunge bjælker havde givet ham en slem bule.

Få sekunder efter gentog Thorn Edvins udbrud, da han vendte tilbage for at tage skaderne i øjesyn efter at have hørt den panikslagne vrinsken og skramlen, da kærren væltede. Han slog ud med hånden mod det spredte tømmer.

“Det rod kommer I tre kødhoveder til at samle sammen igen og stable på kærren,” sagde han. “Imens kan vi andre så få os lidt frokost.”

“Jeg havde altså intet med det at gøre!” protesterede Edvin. Et stridslystent blik fra Thorn fik det til at gibbe i ham.

“Så kan du jo passende lave frokosten!”

KAPITEL TRE

De slog lejr for natten i passet og nåede frem til grænsefæstningen op ad formiddagen næste dag.

Passet snævrede sig mere og mere ind, idet de nærmede sig fæstningen, der var blevet anlagt på dets smalleste sted. Klippevæggene til begge sider var næsten lodrette – vanskelige at bestige for et menneske og umulige for en hest.

Fort Ragnak var et helt enkelt bygningsværk. Man havde bygget to træpalisader på fire meters højde og anbragt dem med femogtyve meters mellemrum. De var opført af solide tømmerstokke rammet ned i jorden, og de udgjorde to af fæstningens vægge. Begge var forsynet med en stærkt befæstet bjælkeport. Fæstningens to øvrige vægge bestod af passets egne klippesider.

Indenfor løb en overdækket gangbro hele fæstningen rundt. Fra dette højtliggende punkt kunne garnisonen forsvare sig mod angribere, der forsøgte at klatre over palisaden eller slå porten ind med en murbrækker. Som et yderligere forsvar var der desuden gravet en dyb grøft flere meter ud fra den nordøstlige palisadevæg. Hvis eventuelle fjender ville angribe porten med murbrækkere, måtte de først kaste grøften til og på den måde udsætte sig for beskydning fra bueskytterne oppe på palisaden.

Sydvestporten, der vendte ud mod skandisk territorium, var befæstet på samme måde. Den lå bare ikke lige over for nordøstporten, hvad man ellers kunne have forventet.

Skulle det lykkes angribere at slå den første port ind, ville de stå over for en tilsyneladende ubrudt væg efter at være trængt ind. Porten ud mod den anden side var nemlig placeret nede i østenden af palisaden, hvor den var passet så omhyggeligt ind, at den næsten gik i et med resten af trævæggen. Denne asymmetriske udformning havde ikke den store betydning, men kunne dog for en kort stund forvirre angriberne, så de, mens de ledte efter en vej ud af fæstningen, var spærret inde i en dødsfælde uden at kunne beskytte sig mod den storm af spyd, pile og sten, der ville hagle ned over dem oppe fra gangbroen.

Under gangbroen ind mod den vestlige klippevæg var der opført nogle lave barakker, hvor fæstningens mandskab kunne sove, spise og opholde sig. Husene var godt tætnet mod vinden og blev opvarmet af åbne ildsteder. Erak havde bestemt, at når folk nu skulle posteres heroppe i bjergenes blæst og sne, skulle de i hvert fald have det så behageligt som muligt.

Op ad den modsatte væg lå stalde, lagerrum og værksteder til smeden og våbensmeden.

Disse bygningsmæssige detaljer var ikke umiddelbart synlige for de tilrejsende Hejrer – om end Hal kendte til dem fra Eraks beskrivelse – men et andet karakteristisk træk ved fæstningen sprang derimod i øjnene.

Et halvtag dækket med tækkespåner ragede frem over nordøstvæggen og gik skråt ned over gangbroens indre og området nedenfor. Dette halvtag var blevet føjet til den oprindelige konstruktion efter temujaiernes sidste større indtrængen på skandisk territorium. På det tidspunkt havde palisaden og gangbroen ikke været overdækket, men kun været udstyret med nogle teltdugsskærme, som gav ly mod det værste vejr. Svagheden ved denne konstruktion var blevet demonstreret, da temujai-bueskytterne sad af hestene og klatrede op ad bjergsiderne længere nede i dalen, hvorefter de gav sig til at sende en sværm af pile ned i hovedet på den ubeskyttede garnison. På denne måde havde skandierne mistet de fleste af deres mænd, og de få, der endnu var tilbage, havde ikke været nok til at kunne modstå et målrettet temujai-angreb mod palisaden. Østrytterne var brudt igennem, havde nedslagtet resten af garnisonen og var væltet ind over grænsen i hundredvis. Det skrå tag var beregnet på at forhindre denne form for angreb.

Porten gik op, idet det lille rejseselskab nærmede sig. Hal kunne se ansigter dukke frem over palisadens kant og kigge nysgerrigt ned mod dem. Han gættede på, at afsondretheden, ud over kulden og det hårde vejr, måtte være noget af det værste ved at være posteret oppe på denne øde udpost. Kedsomhed måtte også være et stort problem, eftersom den kunne virke sløvende på garnisonens agtpågivenhed. Livet heroppe måtte forme sig som en række ensformige dage, hvor det skiftende vejr var den eneste ændring i den daglige trummerum. Men når folkene, der bevogtede grænsen, allermindst ventede det, satte temujaierne pludselig ind med et overraskelsesangreb for at teste deres årvågenhed, og så blev kedsomheden afløst af adrenalinbrusende uro og frygt.

Mens Hal havde observeret fæstningen, havde hans hest benyttet sig af lejligheden til at gøre holdt, og den stod nu med sænket mule og skrabede i sneen i håb om at finde en mundfuld grønt, som den kunne flå af og gumle i sig. Efter at have set Jake stoppe gjorde Barney det samme. Med et let tryk med hælen fik Hal sparket Jake i gang igen, og så red han forrest ind gennem den åbne port. Han kunne mærke alles blikke på sig, idet han gjorde holdt med sit følge midt inde på den åbne plads i fæstningen. Han så sig søgende omkring og fik øje på en høj, gråhåret mand, der var på vej ned ad en stige henne ved den sydlige gangbro. Hal så straks, at det var Leks Langben – en af de andre skirler, der ligesom han selv var anfører for sit gamle våbenbrødrehold. Han løftede hånden til hilsen.

“Hej, Leks!” råbte han. “Godt at se dig.”

Leks kom ilende hen over pladsen for at give hånd. “I lige måde,” svarede han og kastede så et blik hen på de to kærrer, hvor folkene lå mageligt henslængt. “Jeg kan se, du har taget dine våbenbrødre med. Er I kommet for at afløse os?”

Det sidste blev sagt med en forundret rynke i panden. Normalt bestod et hold våbenbrødre af tredive mand. Leks vidste godt, at Hejreholdet på grund af det mindre skib kun bestod af ti mand, hvilket ikke var nær nok til at bemande grænseovergangen.

Hal rystede på hovedet. “Næ. I må vente på den normale afløsning. Den skulle komme om ... det var vist otte dage, var det ikke?”

Leks nikkede. “Jo, det stemmer. Det er Villi Hvidskæg og hans våbenbrødre fra Ulvefod, der snart skal afløse os. Men hvad laver I så egentlig her?”

Hal sad af. Ved siden af ham fulgte Stig hans eksempel. Den unge skirl strakte sig og prøvede at ryste stivheden ud af krop og ben efter at have redet i mange timer.

“Erak bad os om at tage op og tjekke forsvarsværkerne.” Han gjorde tegn mod de to kærrer, der nu var blevet trukket ind i fæstningens gård. “Vi har også taget nogle nye våben med.”

Leks smilede. “Det er vi ikke spor kede af.” Han nikkede nu til Hals kammerater. “Stig, Thorn, velkommen til Fort Ragnak,” sagde han og brugte fæstningens officielle navn. Den var opkaldt efter Eraks forgænger, der havde anført skandierne under temujaiernes foregående invasion. Han havde mistet livet, da han gik bersærk mod østrytterne, mens han forsøgte at redde den araluanske prinsesse Cassandra, som han ellers, paradoksalt nok, havde tænkt sig at henrette, lige så snart slaget var endt. Prinsessen var sammen med Rangerlærlingen Will blevet bortført som træl til Skandia, men havde alligevel hjulpet til med forsvaret af Hallasholm.

“Dejligt sted, I har jer her,” sagde Thorn med et bredt smil mod de triste klippevægge, hvor spredte pletter af sne stadig kunne ses i små fordybninger og sprækker.

Leks fulgte hans blik. “Det bedste ved det her sted er, at vi snart skal væk herfra,” sagde han. Så trak han på skuldrene. “Faktisk er det ikke så slemt endda. Sengene er bløde, rummene er varme, og maden er rigtig god.”

“Det er godt at vide,” sagde Stig glad. Den høje førstestyrmand kunne finde sig i mange genvordigheder, bare han blev fodret ordentligt af.

Leks betragtede ham eftertænksomt. “Hvis I skal være her nogle dage, er jeg glad for, at vi snart skal af sted,” sagde han. “Jeg er ikke sikker på, at maden slår til.”

“Vi har selv proviant med,” indskød Hal. “Erak kender godt Stigs ry som grovæder.”

Stig smilede, ikke spor fornærmet over disse hentydninger til hans formidable appetit. “Hvornår er der frokost, nu vi taler om det?” spurgte han.

Leks hævede øjenbrynene. “Frokost? Den ellevte time er knap nok kommet og gået!”

Stig rystede på hovedet. “Et eller andet sted i verden er middagstimen for længst forbi,” meddelte han garnisonskommandanten.

Leks gav op og bøjede sig. “Så siger vi det. Få jeres heste og kærrer ind i stalden der, og læs grejet af. Jeg viser jer hen til jeres soverum, og så er der ...”

“Frokost,” sagde Stig og tog ordet ud af munden på manden.

Leks sukkede. “Ja, som du selv siger det. Frokost.”

*

Som Leks havde forudsagt, var maden fremragende. Foruden fæstningens andre bekvemmeligheder sørgede Erak for en lind strøm af dygtige kokke samt førsteklasses råvarer, som disse kunne arbejde med. Navnlig Edvin var stærkt begejstret, da han skubbede stolen ud fra bordet og klappede sig på sin let udspilede mave.

“Maden smager altid bedre, når andre har lavet den,” sagde han ud i luften. Edvin var selv en fremragende kok og stod for at lave maden til Hejrens mandskab, når de var til søs eller rejste over land – sådan som de gjorde lige nu. Det var dejligt til en forandring at have andre til at udføre tjansen for sig.

Stig smilede bredt til ham. “Jeg har altid andre til at lave maden,” sagde han. Han var i færd med at gøre kål på sin tredje kæmpeportion af den lækre gryderet med lam og kartofler, som kokken havde fremtryllet til dem, og rev en stump friskbagt brød af for at søbe resten af sovsen op.

“Og det er en fuldtidsbeskæftigelse,” svarede Edvin og glædede sig til de følgende dage på Fort Ragnak, hvor det ikke var ham, der skulle sørge for at hælde mad i skrutten på den tilsyneladende umættelige førstestyrmand.

Hal lod blikket glide bordet rundt for at sikre sig, at hans mænd var færdige med at spise. Det var på tide at få dem i gang med arbejdet. Hvis han gav dem lov til at sidde her og slappe af, ville halvdelen af dem falde i søvn, og den anden halvdel ville synke hen i en dvask halvdøs.

“Jesper og Stefan, gå i gang med at sortere tømmeret til de to platforme,” beordrede han raskt.

Et øjeblik virkede Jesper lige på nippet til at brokke sig. Men så så han det bistre udtryk i skirlens øjne, og det årvågne udtryk hos Thorn, der viste, at han var klar til at sætte en stopper for enhver videre diskussion. Han sukkede og skubbede stolen ud fra bordet. “Kom, Stefan,” sagde han i et selvmedlidende tonefald. “Vi skal åbenbart gøre alt det grove, mens de andre bare sidder og slapper af.”

De to fyre trak deres fåreskindsjakker, handsker og uldhuer på – Edvin havde strikket Stefans nye hue færdig – og skubbede døren til gårdspladsen op. Det fik et vindstød til at hvirvle ind i rummet, så ilden et kort øjeblik flakkede op. Så lukkede de døren bag sig og traskede over til lagerrummene, hvor de tilhuggede planker var stablet op indendørs i ly for vind og vejr.

Tilbage i den fælles spisesal fangede Hal Leks blik. “Skal vi ikke gå ud og se, hvor de to platforme skal anbringes?” foreslog han, og den langbenede mand nikkede indforstået. Over maden havde Hal forklaret ham sin plan om at bygge et par skydeplatforme til de to monsterknusere.

Leks havde modtaget idéen med begejstring. “Alt, hvad der kan tage fusen på de forbaskede temujaier, lyder bare godt,” sagde han. Så rejste han sig og gjorde tegn til Hal om at følge med, idet han gik hen mod døren.

Stig rejste sig fra sin plads ved bordet. “Jeg går med,” sagde han og kiggede derefter hen på Thorn. “Kommer du, Thorn?”

Den gamle søulv, som havde gjort krav på en plads for bordenden tæt ved den buldrende kamin, rystede på hovedet med et saligt smil.

“Jeg er sikker på, at du og Hal nok skal klare jer fint uden mig,” sagde han. “I mellemtiden vil jeg så sørge for, at ilden ikke går ud. En meget betydningsfuld opgave.”

KAPITEL FIRE

“Lad os tage et kig ud over dalen først,” foreslog Hal. Leks førte an hen mod en trappe, der ledte op til den nordøstlige gangbro. Da de nåede op til gangbroen, lagde Hal albuerne mod de spidse fyrrestokke, der udgjorde en naturlig række skydeskår og delvist skjulte forsvarerne.

Klippedalen, som de befandt sig i, fortsatte en tredive-fyrre meter og begyndte så gradvist at brede sig ud – skønt de stejle vægge forblev fuldkommen nøgne og utilgængelige. I takt med at terrænet blev mere jævnt, havde de allestedsnærværende fyrretræer vundet fodfæste langs den ryddede sti og tilmed et stykke op ad passets stejle klippesider. De mørkegrønne grene var tynget af en tyk dyne af sne.

Hal pegede på træerne. “Har det sneet for nylig?”

Leks trak på skuldrene. “Det sner meget, selv på denne tid af året,” sagde han. “Vi er temmelig højt oppe. Det sidste snefald kom for to nætter siden.”

“Det gør det vel svært at se, om temujaierne rykker frem,” sagde Hal. Det flade terræn midt ned gennem passet blev holdt ryddet for skov, så der kun stod træer ude i siderne, tæt ind mod væggene. Men i en snestorm måtte fjendens tropper kunne nærme sig uden at blive set, tænkte han.

“Ja. Hver gang det sner tæt, holder vi os i beredskab bare for en sikkerheds skyld. Sommetider udnytter de snedige sataner snevejret til at gøre udfald mod os.”

“Har der været gjort alvorlige forsøg på trænge ind over grænsen her på det seneste?” spurgte Hal.

Garnisonskommandanten rystede på hovedet. “Næ. Snarere noget i retning af chikaneangreb – så vi aldrig rigtigt ved, hvad der sker, og får ødelagt vores nattesøvn. Vi kan ikke se længere end godt to hundrede meter frem.” Han pegede hen mod stedet, hvor den stadigt bredere dal slog et skarpt sving rundt om en fremspringende klippeknold. “De kunne sagtens være i gang med at samle sig omme på den anden side, uden at vi anede uråd – medmindre vinden kommer fra nord.”

Det sidste fik Hal til at rynke panden. “Hvorfor skulle det gøre nogen forskel?”

“På grund af støjen. Et par hundrede heste samlet på et sted er umulige at holde helt i ro. Lyden af ringlende seletøj og stampende hove ville blive ført med af vinden og advare os.”

“Nå, men Erak foreslog da også, at Lydia kunne snige sig ud og snuse lidt rundt på den anden side,” sagde Hal. “Og finde ud af, om temujaierne er ved at samle sig i stort tal.”

“Lydia? Hende pigen, I har på holdet?” spurgte Leks overrasket. “Er det ikke for farligt? Vi aner jo ikke, om der ligger et par hundrede temujaier længere nede i dalen. Hvad nu, hvis de får øje på hende?”

“Hun er ret god til ikke at blive set,” lød en stemme bag dem. “Eller hørt.”

Forbløffet snurrede Leks rundt og opdagede, at Lydia stod blot et par meter væk. Hun var fulgt efter dem ud af spisesalen og havde besluttet sig for at slutte sig til dem, da hun så dem gå op ad trappen til fæstningsvolden. Men som sædvanlig bevægede hun sig så lydløst, at Leks ikke havde haft nogen anelse om, at hun befandt sig inden for hørevidde.

Hal sendte nu kommandanten et bredt smil. “Mon ikke hun klarer sig?”

Lydia lænede sig ud over brystværnet og kiggede undersøgende ned over palisadevæggen. “Har I en eller anden form for portlåge?”

En portlåge var en lille dør, som var indpasset i selve hovedporten og var lige akkurat bred nok til, at en eller to mand kunne komme igennem den ad gangen.

Leks rystede på hovedet. “Det ville bare svække selve konstruktionen,” sagde han. “Og vi åbner aldrig den store port, medmindre vi er helt sikre på, at der ingen fjender er i nærheden. Vi kan kaste en rebstige ud, hvis det er i orden med dig?”

Det var han sikker på, at det ville være. Pigen var meget atletisk bygget og bevægede sig let og elegant.

Lydia spidsede læberne. “Fint nok,” sagde hun og gjorde så front mod Hal. “Det er blevet lidt sent på dagen nu. Jeg går først ud i morgen lige før daggry.”

“Det lyder som en god idé,” sagde Hal. Det svage lys før daggry ville gøre det lettere for hende at forlade fæstningen og nå i dækning under træerne uden at blive set. Derefter ville hun have en hel dag til at snuse rundt i det omkringliggende landskab. “I mellemtiden kan vi finde et sted at opføre de her platforme,” sagde han til Leks.

De gik tilbage mod trappen. Lydia blev stående og lænede sig mod brystværnet.

“Kommer du, Lydia?” spurgte Hal.

Hun rystede på hovedet. “Næ, det er nok mere dit område. Jeg bliver heroppe og studerer terrænet.”

De gik ned ad trappen og hen over gårdspladsen. Der var indsat en lille portlåge i sydvæggen, hvor behovet for sikkerhed ikke var så stort. Leks trådte først igennem den – den var ikke bred nok til, at to mand kunne gå igennem på én gang – og så skridtede de raskt ned gennem passet, mens de lod blikket glide søgende hen over klippesiderne. Femten meter fra fæstningen standsede Leks og pegede op ad den østlige klippevæg.

“Det kunne være et godt sted,” sagde han. “Kan du se den lille afsats oven for det unge træ, som vokser frem fra klippevæggen? Den kan give dig et godt fundament at bygge videre på. Du kan forankre din platform deroppe og afstive kanten med nogle skråstivere og støttebjælker.”

Hal kneb øjnene sammen og studerede stedet. “Ja, det ser fint ud,” sagde han. Afsatsens dybde på halvanden meter var nok til at give platformen en tilstrækkelig solid understøtning. “Og hvad med den anden side?”

Leks førte ham længere ned gennem passet og stoppede så igen og pegede mod den vestlige væg.

“Deroppe. Den ligger højere oppe end den anden, men den vil give et godt udsyn op gennem passet på den anden side af fæstningen.”

Denne afsats var ikke så dyb som den første, men kunne dog give tilstrækkelig støtte til platformen. Som Leks havde påpeget, lå den lidt højere oppe, godt ti meter over stien. Men til gengæld havde man et uhindret kig hen over palisadevæggene og op gennem passet mod temujaiernes territorium.

Hal kastede et blik op mod himlen. Solen havde allerede passeret sit højeste punkt, og dalens lavere dele lå i skygge.

“Der er stadig et par timers dagslys tilbage,” sagde han. “Jeg går i gang med at afmærke, hvor skråstiverne skal anbringes.”

Tilbage i fæstningen læssede han sine redskaber og en transportabel høvlebænk op på en af kærrerne sammen med flere ruller reb og tov. Så gav han Ulf og Wulf ordre til at fatte om vognstængerne og trække kærren ned i dalen.

“Tror du, vi er heste eller hvad?” brokkede Ulf sig godmodigt. I virkeligheden var den lette kærre ikke ret tung at trække.

Hal smilede bredt til ham. “Næ. For heste er nemlig kloge.”

Wulf snøftede hånligt. “Jeg er da klogere end en hest,” hævdede han.

Broren kunne ikke lade være med at drille ham. “Hvorfor går du så her i kulde og blæst og trækker en kærre, mens hestene står og fiser den af inde i en dejligt varm stald?”

Det gik helt hen over hovedet på Wulf, at broren jo så heller ikke kunne være lige så klog som en hest, eftersom han gik her og trak kærren sammen med ham. Han overså tit de indlysende ting, tænkte Hal.

“Jeg siger altså stadig, at jeg er klogere end en hest!” sagde Wulf.

Ulf sendte ham et skævt blik. “Jeg kendte engang en hest, der kunne tælle til atten.”

Ulfs svar kom prompte. “Jeg kan da også tælle til atten!”

“Jovist. Men den gjorde det altså med hovene,” svarede Ulf triumferende.

Wulf rynkede panden uden helt at vide, hvordan han skulle reagere på denne oplysning. Selv Hal var en smule mystificeret, men Ulf virkede meget selvtilfreds, så Hal gættede på, at han nok lige havde scoret et afgørende point i den tåbelige, endeløse ordstrid, som tvillingerne havde kørende mellem sig.

“Har I brug for hjælp?” spurgte Stig, der kom hastende for at indhente dem. Han havde set gruppen forlade fæstningen og tænkte, at Hal sikkert godt kunne bruge en hånd, når han nu skulle til at opmærke platformenes støttestruktur.

Hal smilede taknemmeligt. Det hele ville gå hurtigere med et ekstra par hænder til at tage mål og afmærke fundamentets placering – især fordi arbejdet skulle udføres nogle meter over jorden. “Lidt fornuftig snak ville også være rart,” sagde skirlen.

Stig skævede til tvillingerne og smilede bredt. Wulfs læber mimrede lydløst, mens han forsøgte at finde på et passende, bidskt svar til Ulfs bemærkning. “Jeg ved, hvad du mener,” sagde Stig.

De gjorde sig klar til at gå i gang ved den første afsats. Hal iførte sig et værktøjsbælte af læder med en hammer stukket gennem én løkke og en lille hakke gennem en anden. En pung foran på bæltet var fyldt med søm og jernspigre. Stig slyngede en tovrulle over skulderen, og de to venner klatrede nu op ad klippesiden og havde ingen problemer med at finde noget at gribe om og træde på. De var vokset op tæt ved bjergene og havde tilbragt den halve barndom med at klatre op og ned ad tilsyneladende helt lodrette klippesider. Der var altid støttepunkter at finde, når blot man vidste, hvad man skulle lede efter. Og så gjaldt det om hele tiden at sørge for at bevare kontakten med klippen tre steder ad gangen.

Forfatteren John Flanagan

John Flanagan, født 1944 i Australien, arbejdede mange år i reklamebranchen inden han blev forfatter.

Siden John Flanagan debuterede som forfatter i 2004 med den første bog i serien SKYGGENS LÆRLING, er han stormet frem. De to serier SKYGGENS LÆRLING og VÅBENBRØDRE er solgt til udgivelse i mere end 100 lande og har solgt over 8 millioner eksemplarer.

Fotograf: Cameron Barrie

Læs mere om John Flanagan

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK | INSTAGRAM | TWITTER