Marianne Fredriksson

ifølge
Maria Magdalene

På dansk ved
Ina Nielsen

(Gratis uddrag)

Gyldendal

ifølge Maria Magdalene (Gratis uddrag)

er oversat fra svensk af Ina Nielsen

efter enligt Maria Magdalena

© Marianne Fredriksson 1997

Kort: Stig Söderlin

Published in agreement with Bengt Nordin Agency, Sweden

Originaludgave: Wahlström & Widstrand, Stockholm

Denne udgave: © Marianne Fredriksson & Gyldendal, 2021

Forside: Harvey Macaulay - Imperiet

1. e-bogsudgave 2021

ISBN 978-87-02-31459-5

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

gyldendal.dk

En del af Gyldendal-gruppen Gyldendal logo

Bibelcitaterne er hentet fra Det Nye Testamente
i autoriseret oversættelse fra 1992,
Det Danske Bibelselskab

Stednavne er hentet fra Luc. H. Grollenberg:
»Ad Biblens veje«, Gyldendal 1968.

Motto på side 5 er oversat af overs. fra
»Personen och det helliga«.

»Det er næsten blevet umuligt for os at komme frem til en korrekt forståelse af kristendommen på grund af den dybe hemmelighedsfuldhed, der omgiver den første tids historie«

Simone Weil

Billedetiketter: ornament, blomstrende, vektor (lige linje), kunst, design (dekoration), illustration, tribal, mønster, form, element
DEL I

På et torv i Antiokia hørte hun ham tale, ham, der hed Simon, men som fik navnet Peter. Han lignede sig selv. Fiskeren fra Genesaret Sø havde bevaret både sin ranke skikkelse og de klippefaste ansigtstræk. Og blikket, barnligt og naivt.

En del af ordene genkendte hun også.

Som et ekko.

»Elske hverandre«, sagde manden på torvet.

Det havde Han sagt. Men det var først nu, det gik op for hende, at Han ikke havde forstået, hvor småt det er med kærlighed blandt menneskene.

»Elske hverandre«. Den granvoksne mand gentog ordene og gav dem en vis myndighed.

Nu kunne hun se, at hans øjne var troskyldige.

Lidt senere talte Simon om lyset, som ikke måtte dølges. Og nu tænkte hun forundret på, at Han ikke havde vidst, at menneskene var dømt til skyggen.

Hans eget lys blændede Ham, tænkte hun.

Måske var det derfor, han havde valgt den mørkeste død af alle.

Og til sidst bønnen, hun kendte så godt. »Vor Fader…«, og alle gik hver til sit. Der lød enkelte hånlige latterudbrud, men de forstummede hurtigt. Simon Peters ord havde en egen lys kraft, et genskin af det, der blev sagt engang. Men de havde mistet deres gådefuldhed.

Var det længe siden? Foregik det stadigvæk?

På vejen hjem tænkte hun på, hvor hun havde hadet den opkæftende fisker, og hun skammede sig over det og forsøgte at bede: Fader! tilgiv mig alle onde tanker.

Senere tænkte hun, at hun ikke burde være gået til mødet, at hun burde have vidst bedre. Hun havde haft brug for mange år til at glemme og huskede ikke længere Hans ansigt eller hænderne, ikke engang øjnene eller læberne, der formede de mærkværdige ord. Selv de sødmefyldte nætter havde hun trængt bort fra erindringen. Sværest var det med smilet. Det kunne dukke op når som helst, når hun var beskæftiget med hverdagssyslerne.

Det var nabokonen, der havde sagt, at en profet fra den nye sekt skulle tale på torvet i den jødiske bydel.

– Jeg er nysgerrig, men jeg tør ikke trodse min mand, havde hun sagt.

– Jeg er også nysgerrig med hensyn til de der nye sværmere, havde Maria svaret. Et bittert smil havde formet sig om hendes mund, da hun tænkte på Simon Peter, der tre gange fornægtede Herren.

Da hun lavede sin morgenmad, overvældede nysgerrigheden hende og voksede sig stærk: Jeg går derhen, jeg tager den sorte kappe på, der skjuler alt og et slør over ansigtet. Ingen vil komme til at genkende mig.

Det var gået godt, ingen havde lagt mærke til hende, en sort krage blandt andre krager.

Natten efter mødet kunne hun ikke sove. Hun kunne heller ikke græde, selvom det var sorgen, der pinte hende. Og hjertet, der slog, som om det var ved at sprænges.

Hun stod op og forsøgte at gå over gulvet. Men benene ville ikke lystre hende. Hun prøvede at blæse liv i det gamle had mod Simon og alle de forbandede fiskere. Og mod Jesus selv, Ham der havde valgt en grusom død frem for et liv med hende.

Men der var ikke mere bitterhed tilbage i hende.

Pludselig stod erindringen lysende klar om hendes sidste møde med disciplene i den mørke sal i Jerusalem, som manden med vandkrukken havde ført dem til. Solen trængte ind gennem de høje vinduer og vævede striber af lysende støv gennem luften. Der faldt mange ord: »Fortæl os de ord, han vekslede med dig, og som vi ikke kender«, sagde de.

Nu kunne hun se, at mændene havde grædt. Mærkeligt, at hun havde glemt deres fortvivlelse, tænkte hun. Så hørte hun sin egen unge stemme.

»Jeg så Herren i et syn og hilste Ham. Han sagde: »Velsignet er du, som ikke frygter mit åsyn. I din fornuft ligger skatten gemt.««

Hun var så ivrig, at hun ikke bemærkede, at mændene omkring bordet skumlede. Ufortrødent fortsatte hun med at fortælle dem, hvad han havde sagt:

»Vær ved godt mod. Menneskesønnen findes i jer. Følg ham, den, der søger ham, skal finde ham. Gør ingen lov ud af det, som jeg har åbenbaret for jer. Nedskriv ingen love.«

Hun talte længe endnu, om døden, om alt det, mennesket må overvinde, mens sjælen endnu er i kroppen: Vreden, begæret, uvidenheden. Hun refererede en samtale mellem krop og sjæl:

»Kroppen siger: ’Jeg så dig ikke’. Og sjælen svarer: ’Jeg så dig. Men du hverken så eller genkendte mig.’ Jeg spurgte Ham: ’Hvad er verdens synd?’ Og Han svarede mig: ’Der findes ingen synd i verden. I skaber den, når I forfalsker virkeligheden.’«

Det var i det øjeblik, Simon Peter råbte: »Dette er en ejendommelig lære.« Så sagde han henvendt til de andre. »Jeg tror ikke, at Herren har sagt disse ord. Hvorfor skulle han tale i enrum med en kvinde og ikke åbent med os?«

– Min bror, Peter. Tror du, at jeg ville lyve om Herren?

Og endelig, her på sit værelse i sin seng i Antiokia, kunne hun græde. Da det første morgengry farvede himlen, sov hun en urolig søvn, splintret af billeder fra vandringerne omkring den blå sø. Det var langt op ad dagen, da hun vågnede og mærkede tyngden som af sten i maven.

Men hjertet slog, som det skulle, og hun var klar i hovedet.

Og netop da tænkte hun, at hun måtte tage hele vejen tilbage, kæmpe sig vej ad de tilgroede stier, lade sig brænde af nælder og piske af vidjer.

Hun stod op, og da hun vaskede sig, anede hun skyggen af Hans smil. Han opmuntrede hende!

– Men jeg er jo kun et menneske, sagde hun højt.

Så gav hun sig til at bede og rettede bønnen direkte til Menneskesønnen.

»Jeg har endelig forstået, at du elskede mig med den kærlighed, der omfatter alle. Det var disciplenes evige tale om, hvem du elskede mest, der forvirrede mig.

Du elskede. Og måske følte du en vis taknemmelighed mod mig, fordi jeg lærte dig kroppens kærlighed og dermed øgede dit kendskab til menneskenes vilkår. Din mor forsøgte at tale med dig om livets uundgåelige grusomhed, men du lyttede ikke. Mig lyttede du til. Med kroppen.

Gud i himlen, så ensom du var.

Jeg bidrog også til at gøre dig til et menneske. Men skyggeverdenen lærte du ikke at kende, før du stod ved korsets fod.

Jeg kan huske, at du tit var forundret: ’Hvorfor ser du splinten i din broders øje, men lægger ikke mærke til bjælken i dit eget øje?’

Jeg kunne have fortalt dig, hvor stor rædslen er. Men jeg var kun tyve år. Og skøge.«

Maria havde meget at gøre. Leonidas skulle komme hjem i dag, snavset, træt og sulten. Hun satte det store kar over ilden og hentede vand. Som altid når hun stod ved brønden, sendte hun et taknemmeligt blik mod bjergene i syd, hvor Daphnes kilder sprang ud af klipperne og forsynede byen med rigelige mængder af klart, frisk vand.

Om eftermiddagen ventede de hans søster. Hun skulle komme med regnskabsbogen, og de to ville sætte sig ved det store bord og føre alle rejsens udgifter og indtægter ind.

– Gud give, at der er gjort gode forretninger, sagde Maria. Men ordene var mest vanemæssige, en unødig besværgelse lige ud i luften. Hun kunne godt lide sin svigerinde, men frygtede hendes øjne, som uforskammet så direkte gennem én.

Maria Magdalene havde meget at skjule.

Hun burde være gået på markedet i går. Nu måtte hun skynde sig til torvet, og der tilsmilede lykken hende. Et stort stykke frisk lammekød, nogle røgede fisk og kurven fuld af grønsager og frugt. På hjemvejen gik hun forbi synagogen og ønskede et øjeblik, at hun kunne gå til rabbi Amasja og fortælle sin historie. Men det var en forfløjen tanke.

Lidt senere kom hun i tanke om, at nabokonen havde sagt, at Simon Peter og hans ledsagere boede hos rabbien. Så trak hun hovedklædet ned i panden og gik raskere til.

Hun nåede at få gjort rent og fylde sine vaser med blomster fra haven. Til sidst gav hun sig til at kæmme det lange hår og fastgøre fletningen i en krone på hovedet. En gylden krone, hun var stolt af sit hår. Men hun blev bekymret, da hun i spejlet så, hvor vidtåbne hendes øjne var og omgivet af mørke skygger.

Da Leonidas kom, duftede huset af krydderier, blomster og nystegt lam. Han snusede dybt ind og lo højt af glæde. Som altid tog han begge hendes hænder i sine og sagde: – Hver eneste aften mens jeg var væk, forsøgte jeg at huske, hvor smuk du er. Men min fantasi slår ikke til, og du overgår altid mine forestillinger.

– Sådan noget vrøvl. Jeg begynder at blive gammel.

– Du kan ikke blive gammel.

– Kærlighedens øjne, sagde hun og smilede. Men i samme øjeblik fik han øje på de mørke rande om hendes øjne.

– Maria, der er sket noget?

– I aften, sagde hun, i aften skal vi tale længe sammen. Nu skal du i bad og have noget at spise. Senere kommer Livia.

Han stønnede.

Da han steg op fra badet, så hun det, hun ikke ville se. At han var blevet ældre, at hans smidige krop langsomt mistede sin spændstighed. Og at der var hvide strejf i det mørke hår.

De spiste, kødet var mørt og vinen tung og rød.

– Du kan nå at sove lidt, inden din søster kommer.

Han nikkede taknemmeligt og forsvandt ind i soveværelset. Næsten med det samme hørte hun ham snorke.

Da Livia kom, stod Maria midt i opvasken, og svigerinden sagde som altid:

– Jeg kan ikke begribe, hvorfor du ikke køber dig en slavepige.

Maria havde ordene på tungen, men sagde dem ikke. Livia ville aldrig forstå: »Tjene hverandre.« Så sagde hun:

– Vil du have et bæger vin?

– Ellers tak, men jeg skal holde hovedet klart. Giv mig i stedet lidt af den te, du laver på urter.

De satte sig i haven med hver sit bæger og så på hinanden: Hun ældes ikke, tænkte Livia. Hun er lige så ung, som den dag hun kom. Lige så lys. Mørkeblå øjne, men alligevel så klare, at de tydeligt afspejler hendes gode forstand, som er gudernes gave til hende. Men hun anvender den sjældent, går bare her indesluttet i sin egen kraft.

Egentlig er hun ikke smuk, hendes næse er lang, og hendes mund er lille i det smalle ansigt. Og den afspejler hendes sårbarhed i ejendommelig modsætning til blikket, der er så stærkt og direkte.

En flok hvide storke fløj på sorte vinger over haven på vej mod germanernes kolde vand langt mod nord. Livia fulgte dem med øjnene. Så fri, tænkte hun.

Så så hun opmærksomt på Maria.

– Du ser træt ud?

– Jeg sov dårligt i nat.

– Du følte dig ensom?

– Ja, sagde Maria, lettet over at hun ikke var nødsaget til at lyve.

Og Livia tænkte: Hun svarer beredvilligt på alle spørgsmål, og det lykkes hende at skjule alt bag de enkle ord. Hun lyver ikke. Det er hun for intelligent til. Alligevel har hun store hemmeligheder.

En flok flamingoer fløj skrigende over hustagene og farvede himlen rosa. Nu var det Maria, der så efter fuglene og sagde:

– De slog sig ned her ved floden.

Livia fortsatte med at gruble over sin svigerinde.

Måske er det hemmelighederne, der giver hende hendes styrke, måske ville vi alle sammen have mere styrke, hvis vi havde et stykke indre land, som ingen havde adgang til.

Hun sukkede, selv var hun som en åben bog.

Nu bemærkede hun, at mørket omkring Maria var tættere end normalt. Livia havde længe vidst, at svigerinden bar på nogle tunge minder. Leonidas havde fortalt om forældrene, faderen der blev korsfæstet som oprører og moderen og brødrene, der blev stukket ihjel med knive.

Jøder. Livia tænkte på det halsstarrige folk, der var frække nok til at hævde, at der kun var én gud, og at han var deres.

Fanatikere.

Men Maria virkede ikke specielt jødisk, hun var opsigtsvækkende lys i huden og blond. Og så disse øjne, lysende blå som ensian, når den blomstrer i bjergene om foråret. En gang imellem gik hun i synagogen. Men hvis hun var religiøs, var det en mild tro, hun havde.

– Der er en profet i byen, en jøde, som hverver folk til en ny religion, sagde Livia. Har du hørt om ham?

Maria slap for at svare, for nu stod Leonidas i døren. Men både han og Livia så, at Maria mistede al farven i ansigtet og vaklede lidt, da hun rejste sig fra bordet.

– I må undskylde mig, sagde hun. Jeg fik hovedpine.

– Jamen, kære, gå ind og hvil dig lidt.

Leonidas fulgte hende ind til sengen. Han så urolig ud.

– Hvem? hviskede han.

– Simon Peter.

– Vi tales ved i aften.

Men det blev ikke til nogen samtale den aften. Leonidas og Livia havde besluttet at tage til torvet for at lytte til den nye profet.

– Jeg må jo lige se ham.

– Vær forsigtig så han eller hans ledsagere ikke genkender dig.

– Du går ikke med?

– Nej, jeg orker det ikke … én gang til.

– Du var der i går?

– Ja.

Livia var taget hjem for at klæde sig om. Ligesom Maria valgte hun sorte klæder og et stort hovedklæde. Da hun kom for at hente dem, fik hun den besked, at Maria stadig var sløj.

– Og i øvrigt interesserer hun sig ikke for sværmeriske profeter, sagde Leonidas, og Livia tænkte, at hendes bror ikke var lige så klog som sin hustru. Han løj uden grund.

Det var sen nat, da Leonidas kom tilbage. Maria sov, men selv kunne han ikke sove. Alt det utrolige, han havde hørt, kørte rundt i hovedet på ham, fantastiske billeder, der blev flettet sammen til en utrolig historie. Ved daggry gik han ind på hendes værelse:

– Nu må vi tale sammen.

Hun følte sig lettere til mode end den foregående aften, men hjertet flaksede som en fugl i hendes bryst.

Leonidas var oprørt og fuld af vrede, kunne hun se i hans øjne. Simon Peter havde udviklet sig til en stor løgnhals, sagde han. Disciplen havde fortalt en beretning fuld af magisk nonsens fra forskellige religioner.

– Hvordan det?

– Det skal du få at høre. Jesus fødtes af en uberørt jomfru og avledes af Gud selv.

Han lo:

– Jødernes gud er åbenbart begyndt at blive som grækernes Zeus, meget forfalden til jordiske jomfruer. Jesus selv kom til verden i en stald i Betlehem. Der står nemlig i en gammel profeti, at Messias skal fødes dér. Desuden kan hans slægt føres direkte tilbage til kong David, en slægt som uddøde for mange hundrede år siden.

Han tav, tænkte lidt inden han fortsatte:

– Nogle af disse beretninger er hentet fra jødernes skrifter, andet er overtro fra andre religioner. Alt væves sammen til en fantastisk myte for at bekræfte, at Jesus var en gud, som af barmhjertighed lod sig føde blandt menneskene.

Ejendommeligt nok var Maria ikke forbavset. Han så på hende og sagde udfordrende:

– Hørte du ham nogensinde sige, at han var Messias?

– Nej, nej. Han kaldte sig Menneskesønnen. Jeg kendte hans mor, en god, jordisk kvinde. Hun var enke efter en tømrer i Nazaret, havde mange børn og et hårdt liv.

Leonidas stønnede, inden han fortsatte:

– Efter tre dage steg Jesus op fra de døde. Som Osiris, Isis’ mand. Også hun fødte, som du ved, en gudesøn.

Maria var ikke interesseret i Osiris.

– Så disciplene Jesus i en åbenbaring?

– Nej, han var kropslig, de kunne mærke arrene efter de sår, han fik på korset. Efter fyrre dage for han til himmels, og snart skal han komme tilbage for at dømme os alle.

– Jesus dømte aldrig, hviskede Maria. Han dømte ingen, hverken toldere, skøger eller andre stakler.

Leonidas hørte ikke efter, men fortsatte:

– Ifølge Peter døde han for vores synders skyld. Vi skulle renses af hans blod. Han ofrede sig som et forsoningslam, sådan et som jøderne slagter i deres blodige templer.

Hun forsøgte at få sit hjerte til at falde til ro. Så huskede hun, hvad han havde sagt:

– Selv sagde han, at vi måtte tage vores kors og følge ham.

De sad længe tavse, inden Maria fortsatte:

– Han valgte sin død, det er sandt. Men menneskene forstod ham ikke. Ikke dengang og ikke nu.

Hun betragtede Leonidas, der var så sikker på det, han selv mente. Selv havde hun ingen mening, men tænkte, at hvis man forsøgte at forstå Jesus, var det slet ikke så mærkeligt, at man hentede kraft fra alle de drømme, som verden havde drømt siden tidernes begyndelse.

Senere kom hun til at tænke på de gamle bønner, hun havde hørt som barn i synagogen i Magdala og som handlede om Ham, der skulle komme for at vække de døde til live, støtte de faldne, helbrede de syge, befri de indespærrede og vise sig trofast mod de hjemløse.

– De kalder sig kristne og får tilhængere overalt, sagde Leonidas. Med legendernes hjælp kan de gå hen og blive fremgangsrige.

De sad igen tavse.

Til sidst vovede Maria at tale om de tanker, hun havde tænkt i løbet af den svære nat: At hun skulle søge tilbage i erindringen og nedskrive hvert eneste ord og handling fra vandringsårene med Menneskesønnen.

Leonidas blev ivrig:

– Skriv, skriv alt det ned, du kommer i tanke om. Du var jo den, der stod ham nærmest og kendte ham bedst.

Maria rystede på hovedet og tænkte, at ingen havde kendt ham, og at hver enkelt af hans ledsagere havde forstået ham på sin egen måde.

– Det bliver svært, sagde hun. Han var for stor for os.

Hen mod aften skulle de som aftalt til Livia, som bød sin bror på en velkomstmiddag. De lagde vejen om den statelige Daphneport, og mens Leonidas forsvandt for at kontrollere, at hans varer var gået gennem tolden, klatrede Maria op ad den stejle trappe i bymuren for at se ud over den vældige karavanelejr. Tusindvis af boder og telte strakte sig over sletten, til de forsvandt mod horisonten. Hundredvis af kameler vuggede af sted i stræderne mellem telte, boder og mylderet af mennesker i eksotiske, farverige klæder. Afstanden var for stor til, at hun kunne høre, hvad de råbte til hinanden. Men det kunne også være det samme, hun vidste, at hun ikke forstod de fremmede sprog.

Maria lod blikket vandre mod vest, fulgte med øjnene det lange fæstningsværk, sten på sten, ud mod havet og havnebyen, Seleukia. Hun så fattigkvarteret tæt langs muren og tænkte på de udslidte og fordrukne mænd, skøgerne, der forsøgte at overleve ved at sælge deres kroppe, børnene, der tiggede og rodede i affaldet fra skibene.

Det var en uudholdelig verden, og hun vendte beslutsomt blikket i den anden retning. Der kunne hun ane karavanevejen over bjergene. Langsomt, døgn efter døgn, slyngede den sig østpå mod Eufrat og videre ind mod Partherrigets hjerte.

Da Leonidas kom for at hente hende, var han fornøjet. Alt var gået, som han havde ventet. Men han knurrede som sædvanlig over de høje toldafgifter.

Livia boede ved bredden af floden Orontes, ikke langt fra flodøen, hvor seleukiderne havde bygget deres palads. Da de satte sig til bords, kunne de høre vandets rislen i den dovne flod og se aftenens fugle slå sig ned for natten langs bredden. Livias datter og hendes mand var med. Maria hilste hjerteligt på Mera, en ung kvinde med et tillidsfuldt forhold til sin gud. Hun dyrkede Isis og var daglig fordybet i bøn foran den store gudindes sten i templet.

Som altid hos Livia var maden udsøgt. Det hjalp ikke på Leonidas’ humør, han var kort for hovedet og tung i blikket.

Men hans søster var opfyldt af begivenhederne den foregående aften og imponeret over Simon Peter. Hun udbredte sig om den kraft, der udgik fra manden.

– Han må jo have været et mærkværdigt menneske, den der unge profet fra Palæstina, sagde hun. Jeg syntes, der var noget rørende i beretningerne om hans dyder, noget uskyldsrent.

Maria blev forbløffet, så det havde Livia altså hørt. Et kort øjeblik var hun fristet til at betro sig, men et blik fra Leonidas standsede hende. Og Livia fortsatte med det samme:

– Hans lære har, så vidt jeg har forstået, mange lighedspunkter med Orpheus’. Og de her nye kristne ligner jo mange andre broderskaber af slaver og fattige rundt omkring i Romerriget, hvor ingen tager sig af deres lidelser.

– Du glemmer, at disse slaver og fattige udgør et farligt flertal, sagde Nikomakos, hendes svigersøn.

– Men han var jo ikke revolutionær, den unge profet.

– Han blev i hvert fald korsfæstet som urostifter.

Livia hørte ikke efter, men fortsatte:

– På mig virkede det, som om han, hvad var det nu, han hed, jo, Jesus, vægrede sig ved at indse, at menneskene i bund og grund er onde. Han var naiv.

Maria ville råbe, at Jesus var meget større, end Livia nogensinde ville kunne forstå. Men hun tvang sig til at tie og huskede, at hun selv havde tænkt lignende tanker: »Hans lys var så stærkt, at han havde svært ved at se klart.«

Simon Peter blev yderligere nogle dage, talte på de prægtige, offentlige torvepladser i Antiokia. Det gik godt for ham, den første store kristne menighed uden for Jerusalem blev grundlagt.

Men Maria gik ikke til hans møder.

Maria havde svært ved at huske tilbage. Dag efter dag sad hun foran den tomme papyrusrulle.

– Du skal ikke tage dig af rækkefølgen, sagde Leonidas. Begynd med en eller anden begivenhed, lige meget hvornår den indtraf.

Hun forsøgte igen at indfange scenen i huset i Jerusalem, dengang Simon Peter forskød hende. Nu kom hun i tanke om, at det var Andreas, Simons bror, som så snart hun var holdt op med at tale, havde sagt:

»Det er en ejendommelig lære, du forkynder. Og jeg tror dig ikke.«

I samme øjeblik sagde Simon de foragtelige ord om, at Jesus ikke talte i enrum med en kvinde. Men nu huskede hun, at der også var en anden stemme:

»Du er hidsig af dig, Simon. Nu kæmper du mod kvinden som mod en fjende. Hvis Frelseren fandt hende værdig, hvem er du så, at du fordømmer hende? Han kendte hendes væsen og kunne derfor delagtiggøre hende i en viden, som vi ikke ville have forstået.«

Sådan sagde han, sådan havde den milde Levi sagt. Hvorfor havde hun glemt de ord?

Nu lod Maria stoltheden fylde hjertet, gik ud i haven og glædede sig over hver eneste blomst.

Hvad var det, han havde set hos hende?

Det uhyre spørgsmål om, hvem Han var, ville aldrig blive besvaret, det vidste hun. Det, hun kunne gøre, var blot at videregive sit vidnesbyrd om det uforståelige, sådan som hun havde forstået det. Men for at gøre det, måtte hun vide, hvem hun selv var. Hun ville ikke følge Leonidas’ råd, hun ville begynde fra begyndelsen.

Hun kom til verden i Magdala på bredden af Genesaret Sø. Det var en fattig by, og folk fandt deres udkomme i de udpinte marker. Og i søen, der var rig på fisk. Får og geder græssede i de tørre bjerge. Maria var endnu ikke fyldt fem, da hun blev sat til at vogte dyrene på skråningerne omkring byen. Moderen advarede hende, hun måtte ikke gå ind blandt træerne, der voksede højere oppe på skråningerne. Der, under pistacietræernes store kroner og blandt de gamle eges grå stammer, lurede de vilde hunde og den leende hyæne – sultne efter menneskekød.

Maria var et lydigt barn, men det skete, at hun trodsede forbudet. Skoven lokkede hende. Der var stille og højtideligt i det flimrende grønne lys under træerne. Der boede Gud, det forstod barnet.

Man talte ofte til Gud i hendes hjem. Hver morgen om vinteren hørte hun faderen takke den almægtige: »Lovet være Du, Herre i himlen og på jorden, for at Du ikke har skabt mig som kvinde.« Og moderens stemme svarede: »Lovet være Du, Herre, for at Du har skabt mig ifølge Din vilje.«

Faderen så aldrig på pigen, så forbi hende eller gennem hende, som om hun ikke eksisterede. Hun var bange for ham, der stod mørke omkring hans grove skikkelse og hans tillukkede ansigt med det hårde blik.

Det var en lettelse, når foråret kom, og ikke kun på grund af varmen og blomsterne. Det slog aldrig fejl. Når den lette brise vuggede de røde anemoner på skråningerne, gik faderen sin vej, og en stor fred sænkede sig over hjemmet. »Hvor rejser han hen?« Moderens svar var altid det samme: »Op i bjergene.« Hun sagde det med sammenpressede læber, som om hun helst ikke ville slippe ordene fri, og pigen forstod, at hun ikke skulle stille flere spørgsmål.

Men også moderen var lettere til sinds, når manden var forsvundet. Ikke at hun viste det for nogen, det var måske en hemmelighed, som kun Maria kendte til. Når de to gik til brønden for at hente vand, skete det, at de stoppede op på vejen og så op mod bjergene, hvor nerierne blomstrede skært mellem kaprifolie og ærteblomster. Hvis hun spurgte pænt, kunne hun få moderen til at læse højt af Skrifterne:

»Thi se, vinteren er forbi, regntiden er ovre og er gået sin vej. Blomsterne viser sig på marken, tiden er inde, hvor vinstokkene skal beskæres, og turtelduen oplader sin røst i vort land. Figentræets frugter begynder at modne, træerne står allerede i blomst, de spreder deres duft…«

Så smilede de til hinanden.

Marias familie ejede ingen fiskerbåd og ingen vinstokke. Men man havde dog én rigdom, byens største figentræ voksede uden for døren til deres hus. Det velsignede træ med dets tusinde grønne fingre skænkede skygge til menneskene i hele den hede sommer. Det var gavmildt mod de fattige, og frugterne kunne høstes to gange om året. Når foråret var mildt, kunne de første søde figner være modne allerede til påskehøjtiden. Når vinteren nærmede sig, inden regn og storm satte ind, var frugten på de nye skud moden og blev nænsomt, næsten andagtsfuldt, plukket ned fra træet.

Moderen fødte et barn hver sommer, fire sønner på lige så mange år. Fødslerne kom altid ubelejligt, midt i høsten. Hun fødte uden jammer og var på marken igen efter et par dage, nu med et nyt barn på ryggen. Naboerne hjalp hende efter evne, men først når den nye søn var omskåret.

Det var da den sidstfødte lå med feber efter omskæringen, syg og overladt til Maria, at hun for første gang tænkte, at det ikke kun var faderen, der så bort, når hun viste sig, nej, naboerne, ja, til og med moderens bror opførte sig, som om hun ikke eksisterede. Nu havde hun jo forstået, at det var en forbandelse at være født som pige, og så oven i købet være den førstefødte.

Men hun forstod også, at det ikke var hele forklaringen på, hvorfor hun blev betragtet som en fremmed.

Og så var der det med hovedklædet. Andre småpiger fik lov til at tage det af, når den kølige vind bragte dem lindring under arbejdet i marken. Men ikke hun. Hver morgen, så snart moderen havde rullet sovemåtterne sammen, børstede hun Marias hår, flettede det i en hård fletning og satte klædet stramt om det lille hoved. Til sidst bandt hun en fast knude under hagen, så indviklet at barnet umuligt kunne løsne den.

Pigen skammede sig over sit hår. En gang, da hun var alene blandt fårene, lykkedes det hende at lirke klædet ned over skuldrene og trække en lok af håret ud af fletningen. Hun blev bange, så til sin forfærdelse, at hendes hår var unaturligt, gult som moden hvede. Efter den dag klagede hun ikke længere over hovedklædet, tværtimod, hun hjalp til med at binde knuden endnu hårdere og trak klædet så langt frem i panden, at hårrødderne var helt skjult.

Moderen sukkede om morgenen, når hun flettede Marias hår. En dag sagde hun, at det jo ikke nyttede noget med hovedklædet, så længe det ikke kunne skjule hendes øjne.

– Hvad er der galt med mine øjne?

– De er smukke, sagde moderen og rødmede. Blå som iris i engene om foråret.

Et kort øjeblik anede Maria en fornægtet længsel i moderens stemme. Det var mærkværdigt, men hun forstod, at den på en hemmelighedsfuld måde hørte sammen med hende og båndet mellem de to. Ingen andre kunne se det, men Maria vidste, at hun var det barn, som moderen elskede mest. Hun var den, som i smug fik et stykke af det nybagte brød. Og sommetider, når de var alene i stalden, gav moderen hende det fede lag øverst på mælken.

Nu følte hun sig trøstet, hun havde smukke øjne. Men allerede samme eftermiddag begyndte hun i smug at se nøjere på de andre børns øjne. Nogle af dem var så mørke, at man ikke kunne skelne pupillen, men de fleste var brune i skiftende nuancer. En havde måske lidt lysere øjne, en anden ligefrem helt grå øjne. Det var en dreng, hun iagttog ham nøje og opdagede, at også hans hår var lysere end de andres. Ikke lige så modbydeligt gult som hendes, men når solen lyste på hans hoved, kunne det blinke som sølv.

Én eneste gang så hun en mand med blå øjne. Det var, da en romersk trop red gennem byen, og alle gemte sig i deres huse, blege af forbitrelse og rædsel. Rytterne red tæt forbi husene, og Maria, som stod og kiggede frem bag en stolpe i stalden, mødte pludselig en ung soldats blik. Hans øjne var blå som himlen, og under hjelmen kunne hun skimte hans hår – gult som hendes eget.

Mødet varede kun et øjeblik, men gjorde et dybt indtryk på hende. Hun lignede de forhadte fremmede!

Nogen tid senere kom hun til at overhøre en samtale mellem Abiatar i nabohuset og en af hans sønner. De talte om romerne, der var redet gennem byen og om de jødiske oprørere, der samledes i stadig større flokke i bjergene for at øve sig i krigskunsten. Den unge ville slutte sig til dem:

– Gud vil, at hans folk skal være frit.

– Det er kun galninge, der følger Judas galilæeren op i bjergene. Tåber som Barak, der overlader hustru og børn til lud og koldt vand og bilder sig selv ind, at vi kan fordrive romerne.

– Men Gud vil…

– Gud vil, at hans folk skal lide og vente. Når Han finder, at tiden er inde, vil Han give os et tegn. Og det har Han ikke gjort, ikke nu og heller ikke før de andre krige. Her sker ingen undere.

Han hævede stemmen, skreg:

– Oprørene fører til nedslagtning, kvinder og børn bliver myrdet, marker og byer brændt af. Og heltene fra bjergene bliver korsfæstet.

De sidste ord spyttede han fra sig med en stemme fuld af hån. Sønnen tav, de gik videre, og Maria vovede sig frem fra krattet, hvor hun havde ligget og lyttet. Hun løb på rappe fødder hjem til moderen, som var ved at tænde olielampen.

– Mor, bliver der krig?

– Hvor har du hørt det?

– Er far en af de krigere, der øver sig i bjergene?

Moderen havde aldrig før lagt hånd på Maria, men nu slog hun hende hårdt i ansigtet.

– Maria, det er farlig tale. Aldrig, aldrig nogensinde må du nævne det til andre, ikke til et levende menneske.

Maria gned sin kind, tårerne sprang ud af øjnene, og moderen besindede sig.

– Lad os bede for freden. Men først skal du love mig ved Guds hellige skrift aldrig mere at tage sådanne ord i din mund.

Barnet græd og lovede. Men under bønnen sad hun tavs og bag de sammenknebne øjne tænkte hun, at det måtte være sandt, det Abiatar havde sagt til sin søn: »Kvinder og børn bliver myrdet, marker og byer brændt af. Og heltene fra bjergene bliver korsfæstet.«

Hvorfor skulle moderen ellers bede så fortvivlet?

Næste dag var Abiatars ældste søn forsvundet, og barnet kunne se rædslen i alles ansigter. Men de tav, som om det var farligt bare at tale om. Tavsheden sænkede sig over byen og i dens ly voksede samvittighedsnag og mistænksomhed. Folk hilste på hinanden, men stoppede ikke længere op for at sludre.

Moderen havde altid været ensom. Nu stødte man Baraks hustru helt ud af fællesskabet.

En dag mødte pigen den gamle hyrde, en mand af få ord der kun sjældent åbnede munden. Han drev sine får forbi hendes, kastede et blik på barnet og sagde:

– Jaha. Det er sket før, og det kommer til at ske igen.

Nyheder kom til byen ad bagvejen. Nogle kom med hyrderne, der mødte andre hyrder i bjergene. Men de fleste kom over vandet med bådene og blev bragt af fremmede, der var flygtet med fiskebådene over søen. Nogle talte om sejre, om baghold, der var lykkedes. Men deres ord var vage, og deres øjne var uden håb. Andre fortalte om store slag og tusindvis af korsfæstede jøder.

Den tavse hyrde kom ned fra bjerget og sagde, at den romerske general Varius, guvernør i Syrien, var på vej med to legioner. Den ene hær gik rundt om søen og angreb sydfra, mens den anden valgte vejen over bjergene i nord.

– Vi bliver knust som lus mellem to negle, sagde hyrden.

Maria lyttede uden at forstå.

Nogle dage senere, da hun blev sendt ned til stranden for at købe fisk, skreg en gammel fisker til hende, at hun skulle forsvinde. Hun gjorde fangsten uren, skreg han. Hun kom hjem lammet af skræk og med pengene hårdt knuget i hånden.

– Jeg gjorde deres fisk urene.

Moderen blev tavs som en klippe, men den ældste bror, som var fyldt fem år, råbte med høj røst, at Maria førte skam over sin familie.

– Alle siger, at du er en uren, en syndig horeunge, skreg han, men da fandt moderen mælet frem igen:

– Hvis Maria er en horeunge, så er jeg en skøge, sagde hun, stemmen var hård, og øjnene brændte af vrede, da hun rystede drengen og fortsatte:

– Har du glemt, hvordan Gud straffer dem, der ikke ærer deres forældre?

Maria, der ikke vidste, hvad en skøge var, forstod i det øjeblik, at det var hende, der var skyld i alt det onde, der ramte hendes familie. Og da besluttede hun at stikke af.

De følgende nætter samlede hun kræfter. Hun ville vente, til der ingen måne var og i mørket vandre til den nye by, som Herodes Agrippa havde ladet bygge til den romerske kejsers ære. Herodes kaldte byen Tiberias, og jøderne kaldte den Syndens by.

Maria græd af og til, men kun lidt, og kun når hun tænkte på sin mor.

Langt om længe blev det nat uden måne. Det var svært at sætte fødderne rigtigt i mørket, hun faldt nogle gange, skrabede knæene, tørrede blodet af med kappen, som hun havde kastet over skuldrene. Forfærdet indså hun, at hun kun var kommet et kort stykke af vejen, men alligevel måtte holde hvil, mens hun ventede på, at solen skulle stå op. Hun rystede af kulde, men det var ikke det, der holdt hende vågen. Nej, det var de ejendommelige lyde, der fyldte natten.

Satans engle, tænkte hun. Så er det altså sandt, at Lucifers slæng brøler i bjergene den nat, hvor månen hviler sig.

Pludselig hørte hun lyden af hestehove, der gungrede i bjergene, hundredvis af heste. Og lidt senere lyden af sværd, der mødtes, brølene fra mænd, der kløvede hinandens hjelme, kommandoråb, sejrsråb.

Først da forstod hun, at krigen var over dem.

Hun måtte hjem til mor.

Maria løb, som hun aldrig havde løbet før. Himlen lyste rødt i nord, det kunne ikke være solen, der var ved at stå op.

Det brænder i Seoforis.

Nu kunne hun skimte de første huse i Magdala, og der var mørkt og roligt. Men hun tøvede uden for døren og hørte forundret faderens stemme, vred og grov:

– Du tier, kvinde.

– Forsvind op i bjergene. De eftersøger dig, og du fører dem direkte til mig og børnene. Forsvind!

– Har du glemt, hvad Skriften siger om kvinden, der sætter sig op mod sin mand?

Han skreg, som om han var blevet vanvittig, så højt at han overdøvede lyden af hestene i den romerske trop. Men Maria hørte dem, nåede ikke at tænke, men forsvandt med lynets hast. Huset havde kun tre mure, den fjerde var bjerget, som det var bygget op ad. I det bageste hjørne var der en lille åbning mellem bjerget og væggen. Og en stige til taget. Hun klatrede halvvejs op, vidste, at det ville blive lyst inden længe, og at hun ville være synlig på taget.

Så hun blev stående, klemt mellem bjergvæggen og stigen. Der var en sprække, så hun kunne se, hvordan soldaterne slog døren ind, lo, slog faderen i ansigtet og bandt ham med flere reb fra fødderne op over maven, brystet og armene.

Han lignede en stor fisk, der var snøret sammen, inden den blev røget.

– Til korset med dig.

Det var en græker, der talte aramaisk med accent.

Så fik soldaterne øje på kvinden og de små børn.

– Lad dem være.

– Nej, vi skal udrydde jøderne, som man udrydder skadedyr.

Maria kneb øjnene fast sammen, da de skar halsen over på hendes mor og brødrene, og hun kunne kun tænke på én eneste ting: Hun ville dø.

Men hun vidste ikke, hvordan man bar sig ad. Hun blev stående med lukkede øjne, indtil hun mærkede lugten af røg.

De havde sat ild på huset.

Uden at tænke og uden egentlig at ville det, flygtede Maria op ad bjerget, hvor hun fandt den gamle gedesti og løb og løb.

I sit hus i Antiokia sad Maria Magdalene og anstrengte sig til det yderste for at genskabe de svære billeder. Hvad er sandt, hvad er opdigtet, hvor går grænsen? Hvor meget kan et menneske huske uden at gå i stykker?

Mere kunne hun ikke huske, hun havde lukket øjnene og var løbet.

Og hun var blevet ved med at holde øjnene lukket, alle årene hos Euphrosyne. Men hun havde været bange for nætterne, hvor det glemte pludselig kunne dukke op ud af mørket.

For det meste var det lykkedes for hende at gennemføre sin beslutning: Aldrig at tænke tilbage. Helt til hun mødte Ham, som sagde: »Kun sandheden kan gøre dig fri.«

Sandheden? Hun så på rullen, hvor hun havde nedskrevet sin barndomshistorie. Og spørgsmålet meldte sig igen: Hvor meget var sandt?

Havde hun forgyldt barndommen? Nej, selv den sværeste opvækst har lyse minder. Barnet behøver jo så lidt, solen, der leger i træernes kroner, et nyfødt lam, der sover i dets favn, men også glæden ved at bevæge sig, hoppe over sten og løbe i bjergene.

Havde hun skrevet for meget om at føle sig udstødt?

Det mente hun ikke. Hun kunne stadig føle skammen over det gule hår og de blå øjne. Og den foragt, der var strømmet hende i møde.

Hun gennemlæste en gang til, hvad hun havde skrevet og tænkte, som hun havde tænkt om Jesus: Så ensom hun var.

Men nu kunne hun også se, at pigen i Magdala var et stærkt og livskraftigt barn.

Mor.

Hun havde gjort sig umage, gennemsøgt sin erindring for at huske moderens navn. Forgæves. Moderens smil kunne hun huske, men det var måske, fordi de var så sjældne. De stærkeste billeder viste moderens sorg. Og træthed. Kroppen, der var udtæret af de mange svangerskaber, blev krumbøjet og mistede sin skønhed. Og så den knyttede hånd, hun pressede mod lænden for at lindre smerten.

Det var slaveri, tænkte hun.

Sådan havde hun naturligvis ikke opfattet det som barn. I hendes verden var det Skriften, der betød noget, år og barnefødsler var kvindens lod, livets gang og Guds vilje. Mange af børnene døde, forsvandt som skygger og blev glemt. Ligesom de mødre, der døde i barselssengen.

Mor var seksten år, da hun fik mig, toogtyve da hun døde.

Maria var træt, da hun gik i seng. Da hun lukkede vinduet, så hun, at natten stod sort over bjergene. Endnu en måneløs nat!

I sin aftenbøn bad hun om en drømmeløs søvn. Men hun blev ikke bønhørt. Hun drømte om Chua. Allerede i søvnen mærkede hun forundringen over kvinden, hendes morbrors kone, som kom imod hende på fårestien over bjerget, åbnede sine arme for pigen, omfavnede hende og fik hende til at le.

Da Maria vågnede, var hun let til mode. Det måtte skyldes de lyse billeder i drømmen. Nu gjorde hun drømmen tydelig. Chua var rank og stolt, og hendes bryster var runde, ikke flade som udrullet dej. Men hun havde også kun født tre børn, to sønner og en datter.

Så var hun sluppet.

Der blev mumlet om hende i flokkene af kvinder omkring brønden og ved havnen, hvor de hentede fisk. En kvindemumlen, der bestod af lige dele misundelse og fordømmelse: Hun blandede uhyggelige urter og drak teen, kunsten havde hun lært af Lucifer. En af dem havde ligefrem set, at nogle af hans onde engle havde aflagt besøg hos hende.

De sagde, hun var hovmodig. Men hun var den eneste, der var sød mod mor og mig. Maria kunne pludselig huske den lavmælte sludren ved ovnen, når de to kvinder bagte deres brød.

Næste morgen, da hun satte sig ved bordet og tog sine skrivegrejer frem, tænkte hun, at hun fra nu af mest måtte sætte sin lid til Leonidas’ hukommelse.

Vil du opdateres på vores nyheder?

Tilmeld dig vores nyhedsbrev eller gør som over 40.000 andre læseheste og følg os på de sociale medier.

FACEBOOK | INSTAGRAM | TWITTER