Jacob Kronika

Berlins Undergang

Med forord af
Peter Tudvad

Lindhardt og Ringhof

Kronikas krønike

Da marskal Žukovs 1. hviderussiske front efter tre dages massive bombardementer af de solide tyske stillinger ved Seelower Höhen og med tyve tusinde faldne rødarmister som indsats den 19. april 1945 endelig kunne skabe sig et brohoved vest for floden Oder, var vejen banet for indtagelsen af Hitlers rigshovedstad, blot 60 km væk. Allerede dagen efter, på hans 56-års-fødselsdag, kunne de hastigt fremrykkende russere akkompagnere de nazistiske notabiliteters gratulationer i rigskancelliet med granaternes karakteristiske hvislen og øresønderrivende nedslag.

Eksplosioner var man for længst vænnet til i Berlin, som russernes engelske og amerikanske allierede havde hjemsøgt under hundreder af luftbårne bombetogter; men nu annoncerede den anderledes lyd af artilleriild, at fjenden også kunne nå byen fra landjorden. Således var det ved at være sidste chance for at slippe ud af det tolv år gamle tusindårsriges forjættede verdenshovedstad, inden den gik sin undergang i møde, og Stalin forudsigeligt ville lade sin røde hær tage en blodig hævn over enhver, der måtte formodes at bære et medansvar for tyskernes barbariske hærgen i Sovjetunionen, mens krigslykken endnu havde stået dem og ikke russerne bi.

Altså forlod snart det ene, snart det andet nazikoryfæ den sønderbombede hovedstad, hvis han blot kunne finde et dueligt påskud, mens et par tusinde elitesoldater fra SS og omkring 60.000 værnemagtssoldater sammen med oldinge i Volkssturm og drenge i Hitlerjugend blev tilbage for at tage kampen op mod russernes to en halv million mand. Dertil kom som alt andet end begejstrede tilskuere til det forventede inferno den halvdel af førkrigstidens fire en halv million berlinere, der ikke i mellemtiden var blevet dræbt eller deporteret, taget til fange eller flygtet, sad i fjerne koncentrationslejre eller kæmpede ved andre fronter. En af dem var nærværende bogs forfatter, journalisten Jacob Kronika, tysk statsborger med sine rødder solidt plantet i det danske mindretal i Sydslesvig.

Kronika blev født den 8. januar 1897 i Broager ved Flensborg Fjord, altså i et landområde, der først efter genforeningen i 1920 atter kom til at høre til Danmark, sådan som det havde gjort indtil den ulyksalige krig mod Preussen og Østrig i 1864. Mens han endnu var ganske lille, flyttede han med sine dansksindede forældre til Flensborg, hvor han efterhånden blev så præget – om ikke besnæret – af den tyske kultur, at han ved 1. Verdenskrigs udbrud meldte sig som frivillig. Efter det tyske krigsnederlag kastede han i stedet sin nationale kærlighed på danskheden, hvilket både udmøntede sig i en ledende stilling på det danske generalkonsulat i Flensborg og en journalistisk ansættelse på to mindretalsaviser, henholdsvis den tysksprogede Der Schleswiger og den dansksprogede Flensborg Avis.

I 1932 flyttede Kronika til Berlin, hvor han nu virkede som korrespondent for Flensborg Avis og københavnerorganet Nationaltidende (indtil 1936 udgivet under navnet Dagens Nyheder). Flensborg var nok blevet for lille for ham, og for nyfigne spekulanter er det oplagt at forestille sig, at Berlin med sin liberale kabaretkultur kunne friste ungkarlen Kronika, der efter alt at dømme var homoseksuel. Hvad der end drev ham, var det i hvert fald også hensynet til det danske mindretal i Sydslesvig, hvis interesser han det følgende dusin år mod stadigt dårligere odds repræsenterede over for de tyske myndigheder i Berlin. I begyndelsen kunne han måske fortsat drømme om Sydslesvigs genforening med Danmark, men snart efter var status quo et tilstrækkeligt mål for den selvbestaltede diplomat.

Mens de tyske nazister fejrede triumfer ved de hyppige rigsdagsvalg i begyndelsen af 1930’erne, havde Kronika skrevet kritisk om dem, men efter Hitlers magtovertagelse i 1933 ændrede han med ét tonen. Den 21. april 1933 vakte han opsigt med en stor og positiv artikel i Flensborg Avis om nationalsocialismen som også en dansk option, og i den følgende tid arbejdede han ved siden af sit journalistiske virke på en litterær tolkning af sin politiske omvendelse, der i 1935 udkom under titlen Revolution. Roman om Hitlers Tyskland. Hans oplagte alter ego i romanen er billedhuggeren Alfred Thallberg, der ser foreneligheden med kristendommen som nazismens afgørende lakmusprøve.

Hvad der imidlertid nok lod sig forene på det taknemmelige papir, viste sig i virkelighedens verden som anderledes uforsonlige størrelser. Kort efter Hitlers magtovertagelse udbrød den såkaldte kirkekamp mellem den nazistiske trosbevægelse Tyske Kristne og den moderate Bekendelseskirke – den sidste repræsenteret af markante teologer som Karl Barth, Dietrich Bonhoeffer og Martin Niemöller – en kamp, som Kronika fulgte med stor interesse og stigende væmmelse, da han så, hvorledes de Tyske Kristne og den af dem dominerede Rigskirke satte folket i Kristi sted og folkefællen i næstens.

I årene fra Nürnberg-racelovenes vedtagelse i 1935, som for Kronika afslørede nazismen som en politisk og racistisk religion, til Tysklands indlemmelse af Østrig og Sudeterlandet i 1938, der demonstrerede Hitler som en ekspansionistisk aggressor, måtte han definitivt opgive det håb, han havde sat til den nye ideologi. I stedet fandt han sit tilhold i kristendommen, som han mødte den i Bekendelseskirken og Oxford-bevægelsen. Bekendelseskirken udmærkede sig ved en streng lutheransk adskillelse af religion og politik, der ikke tillod staten at underlægge sig kirken, sådan som naziregimet søgte at gøre det. Kronika hørte gerne Otto Dibelius, der som konsekvens af sit engagement for Bekendelseskirken i 1933 havde opgivet sit bispeembede, prædike i Kaiser-Wilhelm-Gedächtniskirche; men den ekstatiske begejstring, som nazismen havde fristet ham med, genfandt han først i Oxford-bevægelsen, hvis møder han fra begyndelsen af 1936 ofte lagde hus til i sit hjem i Händelallee. Under alle omstændigheder var det Kristus og ikke Hitler, der var herren i Bekendelseskirken såvel som Oxford-bevægelsen.

Ud over Flensborg Avis og Nationaltidende rapporterede Kronika også for Aftenbladet, Aalborg Amtstidende og sågar den norske hovedstadsavis Aftenposten, så det ikke var uden grund han fik plads i bestyrelsen for den udenlandske presseforening i Berlin, Verein der Ausländischen Presse. Kronikas særlige status skyldtes dog frem for alt, at han ikke blot var udenrigskorrespondent, men også indenlandsk journalist, når han som tysk statsborger skrev for Flensborg Avis. Som mindretalsavis nød denne forskellige privilegier, der tillod Kronika at skrive mere kritisk om nationalsocialismen end hans tyske kolleger på de konkurrerende dagblade; men netop dette bragte ham også i konflikt med disse, der gentagne gange indberettede hans artikler til propagandaministeriet, som førte et strengt tilsyn med den trykte presse for at ensrette den under regimets ideologiske hensyn.

Således måtte Kronika ofte forsvare sig over for propagandaministeriet og i det hele taget træde varsomt, da han som tysk statsborger risikerede langt mere drakoniske straffe for presseforseelser end sine kolleger blandt udenrigskorrespondenterne. Disse kunne ganske vist udvises af Tyskland, men ikke idømmes dødsstraf eller indsættelse i kz-lejre for »spionage« eller »forræderi«, der som sigtelser fandt vilkårlig anvendelse, når regimet ønskede at skille sig af med alt for kritiske røster. Til dem regnede propagandaministeriet ikke Kronika, selvom det noterede sig, at han var faldet fra den ubetingede tro på nazismens forjættelser. For naziregimet gjaldt det derfor om at sikre sig, at Kronika iagttog den fornødne selvcensur, så han ikke gik for vidt, hvad det bl.a. gjorde ved allerede i 1937 at rejse midlertidig tvivl om hans rene ariske afstamning og hans tyske statsborgerskab.

Året efter, i oktober 1938, blev Kronika stillet over for et ultimatum, da han fik besked på at vælge, om han ville være journalist for en indenlandsk avis eller korrespondent for en udenlandsk. Af forskellige grunde valgte han da at skrive for Nationaltidende og opgav Flensborg Avis, hvilket også var i propagandaministeriets interesse, da det trods regimets aktuelle succes i 1938 – Englands og Frankrigs accept af, at Hitler først indlemmede Østrig og siden Sudeterlandet i Stortyskland – fortsat ønskede at have så føjelige korrespondenter som muligt siddende på udenlandske aviser. »Han havde som venligsindet korrespondent i sin naivitet medvirket til at stikke omverdenen blår i øjnene om Hitlers fredsvilje, indtil Østrig og Sudeterlandet var vundet og Tyskland militært var stærkt nok til at lade de fleste udenrigspolitiske hensyn fare«, som historikeren René Rasmussen skriver om Kronika i sin monografi Front og bro. Flensborg Avis i spil mellem Danmark og Tyskland 1930-1945 (Flensborg 2005).

Trods de bånd, der nu var lagt på ham, kunne Kronika endnu med stor dygtighed og ikke mindre held varetage det danske mindretals interesser i Berlin ud fra den logik, der lå i, at når en etnisk tysker, en »Volksdeutscher«, der boede i Polen eller Tjekkoslovakiet, i Rusland eller Ukraine, ifølge de tyske myndigheder tilkom særlige rettigheder, så måtte en dansker i Sydslesvig, en »Volksdäne«, tilstås lignende rettigheder. En sådan logik kunne man dog kun gøre regning på, så længe Tyskland forblev et blandt andre, formelt jævnbyrdige, lande i Europa og ikke tvang hele kontinentet ind under sit herredømme.

Derfor betød besættelsen af Danmark den 9. april 1940 en markant skærpelse af forholdet mellem de tyske myndigheder og det danske mindretal, herunder Kronika, der måneden efter fik ransaget sit hjem af Gestapo og selv blev taget med til afhøring i det hemmelige statspolitis berygtede hovedkvarter i Prinz-Albrecht-Straße (i dag Niederkirchnerstraße). Gestapo mistænkte ham for militær spionage for Danmark, hvad han ikke på nogen måde havde gjort sig skyldig i, selvom han kort tid efter besættelsen havde protesteret mod denne ved at nedlægge sin stilling som kasserer i Verein der Ausländischen Presse. Igen i februar 1942 blev Kronika indkaldt til afhøring, men også denne gang klarede han frisag, ligesom han fortsat kunne henvise til sin Revolution. Roman om Hitlers Tyskland, når andre myndigheder beklikkede hans loyalitet over for regimet.

Fra slutningen af 1940 skrev Kronika nu også for Svenska Dagbladet, i en periode desuden for Aarhuus Stiftstidende, men fortsat primært for Nationaltidende, som forunderligt nok var dén danske avis frem for nogen, der allerede i 1930’erne beskæftigede adskillige profilerede antinazister. Flere af dem blev under den tyske besættelse af Danmark ledende modstandsfolk og måtte som sådanne gå under jorden, men ingen af dem synes at have næret mistillid til Kronika, selvom hans generalieblad vidnede om en rigeligt bøjelig karakter og en noget sen erkendelse af nazismens væsen. Som et bevis på sin oprigtighed drog han yderligere den konsekvens af besættelsen at bede chefredaktøren på Nationaltidende om hjælp til at opnå dansk indfødsret, hvilket dog også skyldtes, at han efter at have opsagt sin stilling på Flensborg Avis ikke længere mente at have praktisk behov for sit tyske statsborgerskab; men først i foråret 1945, mindre end en måned før den tyske kapitulation, kunne Kronika endelig kalde sig dansk af mere end blot sindelag, og derfor var det som dansk og ikke tysk statsborger, han kort efter krigen blev interneret af de russiske sejrherrer og interneret i en lejr uden for Moskva.

Kronika har formentlig ført dagbog det meste af sit liv, men med undtagelse af én gik de alle op i røg, da han under en krise på sine ældre dage brændte dem. Således er den, han førte fra 25. februar til 9. maj 1945, og som udgjorde forlægget for øjenvidneskildringen Berlins Undergang, der allerede udkom samme år, tabt for eftertiden; den, han førte fra 9. maj til 6. august 1945, og som i 1953 tjente ham som skabelon for en kronikserie i Flensborg Avis den 7. januar til den 4. februar, Interneret i Moskva, er derimod som den eneste bevaret, nemlig i arkivet på Dansk Centralbibliotek for Sydslesvig. Det er disse to publikationer, Berlins Undergang og Interneret i Moskva, der i nærværende bog for første gang udgives samlet og som sådan giver en fortløbende beretning om en unik dansk skæbne i svikmøllen mellem det ene diktaturs nederlag og det andets sejr, mellem nazisme og kommunisme, mellem Berlin og Moskva.

Udgangspunktet for Kronikas ekskursioner i det bomberamte, belejrede og besatte Berlin var hans adresse i Kielganstraße, en blind sidevej til Kurfürstenstraße lidt nord for Nollendorfplatz, hvortil han var flyttet fra sin tidligere bopæl i Händelallee, da denne blev ødelagt ved et britisk bombardement i 1943. Finder man Kielganstraße på et kort over Berlin, finder man også let mange af de steder, Kronika nævner i dagbogen, heriblandt Landwehrkanal, der flyder i øst-vestlig retning en halv km mod nord, og som bl.a. adskiller hans kvarter fra regeringskvarteret omkring Wilhelmstraße længere mod nordøst. Når han ville op til den danske legation og dens bunker i Tiergartenstraße 48, der lå umiddelbart syd for byens store park, Tiergarten, gik han, som det fremgår af hans tekst, ad Kurfürstenstraße og Einemstraße over Lützowplatz og Landwehrkanal med øjnene stift rettet mod Siegessäule på Grosser Stern i midten af parken (den danske ambassade ligger i dag kun godt hundrede meter fra sin daværende beliggenhed i et moderne kompleks, som den deler med de øvrige nordiske repræsentationer).

Fronterne nærmede sig Berlin fra både øst og vest, så for ikke at risikere uden videre at blive holdt kollektivt medansvarlig for de tyske forbrydelser skrev Kronika på sin entrédør i Kielganstraße 5, at Nationaltidendes og Svenska Dagbladets redaktioner her havde til huse, men vel at mærke på både russisk og engelsk, da han som alle andre i Berlin frygtede den røde hær og håbede, det i stedet blev briterne og amerikanerne, der først nåede byen. At dette fromme ønske ikke gik i opfyldelse, vidste alle i Berlin udmærket, da Kronika den 23. april ville ind og drøfte situationen med sine kolleger i presseklubben på Leipziger Platz, men fandt vejen spærret af SS, så han ikke umiddelbart kunne komme over Landwehrkanal og ind i det, der i Berlins forsvarsplan talte som byens inderste og stærkeste sektor, af militæret benævnt »Zitadelle«. Han forsøgte først at komme over ved Bendlerstraße (i dag Stauffenbergstraße), hvor han blev afvist af soldaterne, men fik bagefter held til at besnakke deres kammerater ved Potsdamer Straße lidt længere mod øst, så han alligevel slap igennem afspærringerne og kunne fortsætte op over Potsdamer Platz til Leipziger Platz.

Udenrigskorrespondenternes diskussioner og samvær over påfaldende god mad og ditto drikke midt i et rationeringslidende Berlin er ikke det mindst interessante i Kronikas levende referater, som dog vinder endnu mere ved at blive sat ind i deres groteske sammenhæng. Foruden de mange kollegiale træf i propagandaministeriets presseklub på Leipziger Platz nævner Kronika også et nytårsgilde i udenrigsministeriets »Club-Villa i Fasanen-Straße«. Sagen var den, at udenrigs- og propagandaministeriet bestandigt konkurrerede med hinanden om journalisternes gunst, da udenrigsminister Joachim von Ribbentrop efter krigsudbruddet i 1939 til propagandaminister Joseph Goebbels’ store ærgrelse havde overtaget udlandspropagandaen fra hans ressort. På Leipziger Platz havde Goebbels for længst indrettet »Deutscher Auslandsclub« i et ariseret palæ, der tidligere havde været i en velhavende jødisk families eje; men nu fik stedet konkurrence af en presseklub indrettet i klassisk engelsk stil for udenrigskorrespondenterne, »Auslands-Presseclub«, som Ribbentrop etablerede i Fasanenstraße i byens mest fashionable kvarter omkring Kufürstendamm. Den udfordring tog Goebbels op og investerede trods krigens smalhals en halv million rigsmark i en om- og udbygning af sin klub, hvorefter Ribbentrop fik klubben i Fasanenstraße udstyret med swimmingpool foruden bar og biograf samt et luftbeskyttelsesrum i kælderen med egen keglebane.

Det var dog i klubben på Leipziger Platz, at Kronika i 1943 traf den unge korrespondent fra Social-Demokraten, Arild Hvidtfeldt, over for hvem han demonstrede den anger, han havde lært at vise i Oxford-bevægelsen, da han nemlig trak ham til side for at skrifte sine nazivenlige vildfarelser, som han nu betragtede og fordømte ud fra en bibelsk vinkel. Måske var det også disse synder, som han nok forstod at angre og skrifte, men ikke at finde tilgivelse for, der gjorde, at han syntes at overveje selvmordet. Imidlertid var det ikke kun den kortvarige flirt med nazismen i midten af 1930’erne, han havde på samvittigheden, for mens han ihærdigt kæmpede det danske mindretals sag, sværtede han uundgåeligt sine hænder til med modydelser over for Goebbels’ propagandaministerium. »Ved at overleve, påtog man sig – sådan som Kronika så det – samtidig et medansvar, en skyld«, skriver René Rasmussen i sin ovennævnte monografi. »Denne skyld kunne kun sones med bod – og bodsgang gik Kronika, over for snart sagt hvem som helst, han kunne stole på under krigen – og endnu flere efter den. Det tragiske er, at han aldrig helt blev tilgivet og aldrig helt tilgav sig selv.«

Mange andre end Kronika overvejede selvmord før, under og efter den russiske indtagelse af Berlin, og mange lod det ikke blive ved overvejelserne, men gjorde selv en ende på den angst eller anfægtelse, der måtte plage dem. Dette skriver Kronika med stor forståelse og indlevelse om, både i Berlins Undergang og »Interneret i Moskva«, ligesom han fortæller om venner, der begik selvmord, og tilstår, at han selv i 1942 anskaffede sig en cyanid-kapsel, som han i påkommende tilfælde kunne anvende. Så vidt kom det ikke, men måske kun takket være Gerhard Jacobi, en af Bekendelseskirkens præster, som han i begyndelsen af 1945 hørte prædike mod selvmord i Kaiser-Wilhelm-Gedächtniskirche.

Kristendommen var med andre ord fortsat afgørende for Kronika, der bestandigt beskæftiger sig med den i sine dagbogsovervejelser. Kun troen på det evige liv besejrer døden og dødsangsten, forstår man på ham; men af lige så stor og aktuel betydning er Kronikas henvisning til, at man ikke kan tjene to herrer, og at man først skal søge Guds rige, da begge dele var det, de kristne i Tyskland burde have lagt sig på sinde, så de ikke havde været Hitler lydige i et og alt, og så de ikke var kommet for skade at bygge et jordisk rige på bekostning af det himmelske. I lighed med Bekendelseskirken ser han derfor kristendommen som et politisk-religiøst demarkationsprincip, hvilket han i øvrigt i september 1942 på et møde i det danske menighedshus Ansgar i Flensborg havde udlagt sådan, at det nationale uden Kristus blev en afgud. Ikke desto mindre ser han ikke blot kristendommen som en eksistentielt forløsende kraft, men også som en politisk genrejsende, da det måtte være på dens fundamenter, at det andet og bedre Tyskland lod sig genføde efter krigen. Trods al nazismens kvasireligiøsitet var det altså ikke sekulariseringen, som Kronika så som et fremtidigt værn mod dens gentagelse, men netop kristendommens genvækkelse.

På den baggrund kan man egentlig godt undre sig over, at han fortsat er så optaget af danskheden syd for grænsen, at han uvilkårligt gør indtryk af, at han trods sin påstand om det modsatte igen drømmer om Sydslesvigs genforening med Danmark efter krigen, der jo ikke mindst i Østeuropa havde revet grænser og mennesker op med rode og flyttet dem så let som støv i sommervinden. Klar i mælet er han ingenlunde, men fristes snart af den ene, snart den anden løsning på noget, man kun som dansker kan betragte som et sydslesvigsk problem. Reelt har han et langt mere presserende nationalt problem inde på livet, både i Berlin under den røde hærs erobring og i Moskva under den efterfølgende internering, for begge steder er han omgivet af danske landsmænd, der enten har gjort tjeneste i SS eller Tysk Røde Kors eller af det russiske efterretningsvæsen mistænkes for at have stået i ledtog med nazisterne. Selv burde han med sin fortid frygte at påkalde sig en sådan mistanke, men forunderligt nok nævner han intet om dette; derimod formoder han ved synet af en lastbil med sårede SS-soldater fra Division »Wiking« med stor væmmelse, at der er danske frivillige iblandt, og erklærer uden videre danske desertører fra samme enhed for uvelkomne, da de vil skjule sig i den danske legation i Tiergartenstraße, hvor han selv har søgt tilflugt i slutningen af april. De danske SS’ere er vel forrædere, men hvad med legationen selv?

Siden samarbejdspolitikkens fald den 29. august 1943 har det danske diplomati i Berlin ikke haft nogen regering i København at repræsentere; alligevel har legationen fortsat sit virke, så man udmærket kunne tro, at gesandten og hans stab på egen hånd havde valgt at føre den samme politiske kurs, som i 1941 de facto havde gjort Danmark til Tysklands alliancepartner, da det daværende ministerium både underskrev Antikominternpagten mod den kommunistiske internationale og gjorde det legalt for danske statsborgere at melde sig som frivillige til den tyske krig mod Sovjetunionen. Det er altså nogle af disse frivillige, der nu i krigens sidste dage dukker op i legationen i Tiergartenstraße, hvor de møder en attitude, som stod de over for inkarnerede antinazister og lutter frihedskæmpere – forrædere over for patrioter. Blandt de 30 danske statsborgere, der efterhånden samles i legationen, før russerne den 20. maj sætter dem på et lukket tog til Moskva, noterer Kronika sig således »en hel Del nye Ansigter; Landsmænd, som vi aldrig har set tidligere. Vi aner en Del om Forbindelse med SS, med Værnemagten ... Kollaboratører, nazistiske Quislinge ... Men vi spørger ikke.«

Inden det kommer så vidt, har russerne den 1. maj hejst den røde fane over rigsdagsbygningen, og den tyske garnison i Berlin dagen efter overgivet sig efter en futil kamp, der har kostet op mod 200.000 menneskeliv – og omkring 100.000 kvinder en eller flere voldtægter af de russiske soldater. To af disse kvinder henvender sig få dage senere i legationen i Tiergartenstraße, nemlig Ebba og Lili, begge danskere og sygeplejersker i Tysk Røde Kors, hvor de som frivillige har gjort tjeneste siden 1943, uden tvivl motiveret af deres medlemskab af det danske naziparti, DNSAP. De har i den forløbne tid plejet værnemagtssoldater såvel som tyske, hollandske, franske, belgiske, danske og norske SS’ere på lazaretter rundt omkring i Tyskland og det tyskbesatte Europa; til sidst er de endt på en primitiv forbindingsplads i rustningsministeriets bunker midt mellem rigsdagsbygningen og rigskancelliet i hjertet af Berlin, hvor krigen for deres vedkommende sluttede med to rødarmisters voldtægt af dem. Begge har de overvejet selvmord, begge føler de sig lige så danske som landsmændene i legationen, begge ønsker de intet mere end at komme hjem.

Den 20. maj blev alle danskerne som nævnt sat på et tog med kurs mod Moskva, som de fleste med god samvittighed turde regne med blot skulle blive et kort ophold på vejen hjem via Helsingfors og Stockholm som de næste stationer på deres nødtvungne odyssé gennem det ødelagte Europa. De 30 danskere talte immervæk en god del af diplomatiet, herunder legationsråd Vincens Steensen-Leth og attaché Frederik A. Holck-Colding, og gejstligheden, præsterne Christian Bakmann Christensen og Axel B. Jeppesen, samt den journalistiske stand med korrespondenter som Kronika selv og den førnævnte Arild Hvidtfeldt, der tilmed havde været aktiv i modstandsbevægelsen. Russerne så imidlertid anderledes på sagen, hvad danskerne hurtigt erfarede, da de blev interneret i Planernaja 30 km uden for Moskva, og dr. Seweljew, en kommissær i NKVD, Stalins hemmelige politi, begyndte at afhøre dem.

»Dr. S. forstaar ikke, at den ene Del af den da. Gruppe ikke har hjulpet med at klarlægge den anden Dels Forhold«, noterer Kronika den 25. juli i sin dagbog efter at have talt med dr. Seweljew. »Afhøringer af de 2 da. Sygeplejersker synes at vise, hvor Mistanken ligger. I det hele taget mener han at skulle regne med Hjælp ved Afsløring af Nazister i Bln. osv. Der har bestaaet Mistanke om Pasudstedelse til Tyskere i Bln., dette siges at være bevist i Tusinder af Tilfælde, især hos Svejtserne og Røde Kors. Den Slags vilde, hvis det var blevet konstateret, have faaet meget alvorlige Konsekvenser. Det samme gælder enhver Quisling-Virksomhed i Bln.« Altså er danskerne ikke under generalmistanke, men de uskyldige forventes at bidrage til en afsløring af de skyldige, ligegyldigt om disse måtte have gjort fordækt tjeneste i SS eller i ly af Røde Kors hjulpet ledende nazister ud af Berlin.

Intet tyder på, at de to unge piger, Ebba og Lili, har gjort andet end at pleje sårede soldater, hvad man hverken kan subsumere under civil-, kriminal- eller folkeretten, selvom de dermed har hjulpet værnemagts- og SS-soldater på benene, så de igen kunne tage del i de tyske krigsforbrydelser og menneskerettighedskrænkelser på østfronten. Grænsen mellem skyld og uskyld er flydende i Planernaja, og det ved Kronika bedre end nogen, hvorfor han heller ikke forarges, da de to sygeplejersker begynder at flirte med et par af lejrens italienere. Ebba lader sig endda forlove med Roberto Rondinelli, en »Badogliot«, som Kronika kalder ham, hvilket henviser til, at den unge mand har været interneret i Tyskland, fordi han var tilhænger af marskal Badoglio, der i 1943 havde forbudt det fascistiske parti og arresteret Mussolini, partiets leder og Hitlers nærmeste allierede. Kronika noterer sig muntert, at Amor åbenbart også er interneret i lejren, mens Arild Hvidtfeldt ikke lader sig besnære af den grænseoverskridende kærlighed. »Ingen havde noget imod, at man trak lidt frisk luft, heller ikke efter mørkets frembrud«, bemærker den socialdemokratiske journalist senere i sine memoirer, I fred og krig. Erindringer indtil 1945 (Kbh. 1995), »men det var ikke velset at folk rendte rundt i parken om natten. Det gjorde de to værneplejersker en sen aften sammen med nogle italienere, der alle fik en ordentlig overhaling af lejrledelsen.«

Det er i det hele taget en løjerlig biotop, de hundrede internerede i Planernaja udgør, da de repræsenterer utallige nationer, religioner og ideologier, som netop har ligget i verdenshistoriens blodigste krig med hinanden, men nu på godt og ondt må leve sammen på ubestemt tid bag lejrens pigtrådsbesatte plankeværk. Mange af de barokke situationer, som dette giver anledning til, skildrer Kronika på fornøjeligste vis, ligesom flere andre noterer dem, så dette forords forfatter også har kunnet divertere med dem i sin biografi om Ebba, Sygeplejerske i Det Tredje Rige. En danskers historie (Kbh. 2009).

Hverken hun, Kronika eller nogen af de andre har dog fundet situationen spor barok eller munter, da de om aftenen den 1. august – på Ebbas 20-års-fødselsdag – samledes for at se russiske filmoptagelser fra udryddelseslejren Auschwitz, som den røde hær havde indtaget den 27. januar. Alle var rystede over de rædsler, de så: »Bjerge af Lig; Tusinder af døende Børn, med alt for store Hoveder paa radmagre Kroppe; Sult, Sult – og atter Sult; store Lager-Rum med de Ejendele, som Nazisterne stjal fra deres Ofre ...« I kronikken anno 1953 fortæller Kronika desuden, at han og andre efter forevisningen sad og diskuterede, hvordan et så oplyst folkefærd som det tyske kunne synke så dybt, at det begik et sådant barbari.

Et andet spørgsmål, som ikke kun berørte tyskerne, men både anfægtede ham og en anden dansker, han talte med efter filmen, har han behændigt bortredigeret, nemlig om den samarbejdspolitik, som den danske regering førte over for den tyske besættelsesmagt indtil 1943, og som han for så vidt selv førte over for det tyske propagandaministerium helt frem til 1945, var legitim. Således skriver han i den ucensurerede dagbog fra 1945, at han og den anden dansker efter filmen diskuterede, »om ikke aaben aktiv Modstand vilde have været det eneste forsvarlige. Men kunde den enkelte tage dette Standpkt., uden at bryde sig om Konsekvenser for de andre? Vilde alle – i et Folk; i en Folkegruppe – gaa med? Svaret er i hvert Fald ikke ligetil. Der vil nok i kommende Aar blive en hel Del at diskutere om.«

Det ville der rigtignok, men i første omgang gjaldt det for Kronika og de andre om endelig at komme hjem til Danmark. Selv fik han allerede den 3. august lov til sammen med hovedparten af danskerne at forlade lejren, hvor ti med bange anelser måtte blive tilbage. Ebba og fem andre kom dog snart efter fri, så de i midten af september kunne rejse hjem. »Stjans« alias Christian Christiansen, der var krigsfangesekretær for KFUM i Berlin, blev mistænkt for at spionere for USA og derpå indsat i statsfængslet Butyrka, en afdeling af det berygtede Ljubjanka, hvor han måtte tilbringe et år, inden russerne indså, at mistanken var grundløs, hvad man alt sammen kan læse om i hans Syv år blandt krigsfanger. Erindringer 1942-48 (Odense 1991). Sporene efter de resterende tre danskere i Planernaja fortaber sig i det uvisse – hvilket på russisk formentlig er identisk med Sibirien. Medskyldig i forhalingen af hjemsendelsen af danskerne var i øvrigt den danske gesandt i Moskva, kommunisten Thomas Døssing, som Kronika ellers skriver om med stor tiltro. Døssing trodsede bestandigt sin egen regering i København, løj over for den og over for den internerede legation i Moskva, hvorfor han – om ikke forræder – i det mindste kan kaldes illoyal, sådan som historikeren Jørgen Grønvald Laustsen gør det i sin bog om ham, Den illoyale gesandt. Thomas Døssings virke i Moskva 1944-47 (Kbh. 2004).

Hvorom alt er, har Kronika med sine dagbøger fra Berlin og Moskva givet os et samtidigt billede af, hvordan nogle af de mest dramatiske og skæbnesvangre begivenheder i det 20. århundrede tog sig ud, når man som han på én gang var en journalist med privilegeret indsigt i tingenes gang og et menneske af kød og blod og som sådan bestandigt spændt ud mellem tillid og mistro, håb og angst, deltagelse og afvisning. I vore dages Berlin, hvor dette forords forfatter bor, ligger hundreder af ueksploderede bomber fortsat og lurer under overfladen på en by, der helst vil glemme den verdenskrig, der lagde den i grus, men igen og igen mindes om den, når disse blindgængere pludselig dukker op under vejarbejder eller andre udgravninger, og man ikke omgås dem forsigtigt nok, så de i stedet detonerer, invaliderer og dræber. Sådan er det med krigens erfaringer, de må ikke glemmes og gemmes af vejen, men skal til stadighed erindres og inddrages i det beredskab, vi som mennesker altid må have, hvis ikke vi vil risikere, at lidenskaberne igen eksploderer mellem os.

Peter Tudvad, Berlin 2014

Berlins Undergang

TILEGNET MINDET OM
FLENSBORG AVIS-REDAKTØREN
ERNST CHRISTIANSEN

Gæstebudet paa Hradschin

Det var paa den Tid, da Hitlers Erobrer-Hære vandt frygtelige Sejre i Evropas Lande. Da skulde »den evropæiske Nyordning« forkyndes for alle Folkeslagene. Til Profet udvalgtes Rigspressechef Dr. Dietrich. Forkyndelses-Stedet blev Prag. Den første af de evropæiske Hovedstæder med en ikke-tysk Befolkning, som var blevet voldtaget af Nazismen.

Begivenheden skulde have verdenshistorisk Format. Fra Hradschin, den gamle, ærværdigt skønne Borg ved Moldau-Floden, skulde det nye Nazi-Budskab gaa ud over Jorden.

Indbydelser afgik i alle Retninger. Nyordnings-Profeten krævede et evropæisk Auditorium.

Hradschin blev forvandlet til en Blomsterhave. De kostbarste Vækster blev paa Vinger fragtet til Prag fra Dresden, Leipzig og Berlin. Statsmænd, Diplomater, Politikere, Journalister, Kunstnere og Generaler blev trommet sammen i vældigt Antal. En Hærskare af Kokke og Kældermestre blev sat i Virksomhed.

Og Budskabet forkyndtes.

Den nazistiske Filosof og Pressechef begyndte med en Lignelse:

Edgar Allan Poe har skrevet en Novelle om en Sindssyge-Anstalt. I denne Novelle sker der dette, at de Sindssyge gennemfører en Rebellion. De overmander Lægerne, Sygepasserne og hele det øvrige Personale og spærrer dem allesammen inde i Sygestuer og Gummiceller. Sig selv ophøjer de sindssyge Rebeller til at være de Sunde og Normale; een af dem agerer Overlæge, andre bliver Hjælpelæger, atter andre Sygepassere og saa fremdeles. Alle Protester fra de »Sindssyge«, der jo i Virkeligheden er de Sunde, bliver affærdigede som gale Menneskers Vanvidstale. De, der virkelig er sindssyge, vil nu engang regere, og de vil blive ved med at regere. Deres Galskab skal herske over de andres Sundhed.

Og dernæst Lignelsens Udlægning!

Den bød paa mere, end en sund Hjerne kunde fatte:

De Sindssyge og Gale findes i de gamle Demokratier. De har i Form af Krigen startet en Rebellion mod de Sunde og Normale: Nazisterne og Fascisterne med deres straalende »Nyordning«. Men modsat Begivenhederne i Poe’s Novelle er der sørget for, at de »sindssyge« Demokratiers Rebellion mod de »sunde« Nazister og Fascister ikke kan lykkes. De »Sunde« er paa Vej til at sejre i Evropa. De »Sindssyge« og »Gale« vil blive slaaet ned og spærret inde i Sygestuer og Gummiceller, indtil de er blevet fornuftige nok til at leve under »den evropæiske Nyordning«.

Hradschins Mure maatte jo være lige ved at blive sprængt!

Thi den »Nyordning«, der blev forkyndt paa Borgen ved Moldau-Floden, var jo netop ikke andet end Galskabens Rebellion mod det Sunde og Normale i Evropa! Krigens Rebellion mod Freden! Tyranniets mod Friheden! Løgnens Rebellion mod Sandheden! Diktaturets mod Folkestyre! Hedenskabets Rebellion mod Kristendommen!

Her paa Hradschin stod jo netop »Nyordningen«’s Profet som een af de rebellerende Gale og affærdigede de Sundes Protester og Modstand som sindssyge Menneskers Vanvids-Tale og Vanvids-Handling!

Det var forfærdeligt! Galskaben maatte jo være »total«! Thi ellers kunde een af de gale »Hjælpelæger« jo ikke have udlagt Edgar Allan Poe’s Rebellions-Historie paa en sindssyg Maade! Nyordnings-Mændene paa Hradschin var faktisk saa gale, at de ansaa sig selv for de Sunde og Normale og alle de andre for de Sindssyge og Gale.

Denne Oplevelse i Prag har jeg ikke kunnet slippe af Minde. Den har fulgt mig gennem alle Krigsaarene. Den har tonet med i saa godt som alt, hvad jeg sidenhen i stort og smaat har set og hørt fra Nazisternes Side.

»Gæstebudet paa Hradschin« er een af mange Ting, der viser, at Nazi-Tyskland maatte gaa under. Dette »Gæstebud« staar for mig som en Del af Forspillet til den nazityske Apokalypse. De sindssyge Toner fra »Nyordnings-Budskabet« paa den usurperede Borg ved Moldau-Floden kan vel derfor passende vælges som Akkompagnement til Undergangen i Berlin, om hvilken disse Dagbogs-Optegnelser fra Krigens sidste Maaneder fortæller.

Dagbogsoptegnelser fra Undergangens Berlin

25. Februar 1945 · Børn mellem Ruinerne

Der findes til Stadighed Børn i Berlin. Mellem Alarmerne leger de ubekymret i de sønderbombede Gader. Men deres Leg er blevet krigspræget. Naar de sysler med deres smaa Spader og Skovle, saa bygger de næsten altid Bunkers. Deres barnlige Strid gælder dernæst det Konkurrence-Spørgsmaal, hvem der kan faa fremstillet den kraftigste Bunker. Med gammelklog Mine taler Rollingerne om de forskellige Bombe-Kalibres Sprængvirkning; de opererer sagkyndigt med 2 Tons, 4 Tons, 6 Tons, Super-Bomber.

En amerikansk Bombe-Maskine var styrtet ned paa en Hjørneejendom i det indre Berlin. I Forvejen var Huset blevet bomberamt. Kun nogle Murstumper stod tilbage; de ragede op til første Sals Højde. Det øvrige var Ruindynger. Paa selve Hjørnet havde der engang været en stor og fin Blomsterforretning. Midt i Tilintetgørelsen dinglede endnu et Skilt med Paaskriften »Blomster«.

Der laa nu den amerikanske Bombe-Maskine oven paa Blomsterforretningens røgsværtede og pulveriserede Rester. Folk blev staaende en Stund og saa paa Sceneriet. De konstaterede med Kendermine, at Bomberen maatte være blevet ramt i meget lav Højde, thi ellers kunde den ikke have været saa forholdsvis velbevaret!

Ovenpaa Maskin-Vraget laa et Medlem af Besætningen. Besynderligt var det, men det saa faktisk ud, som om den døde Pilots Legeme ikke var blevet lemlæstet og kvæstet. Dog var det vel kun den solide, tæt sluttende Flyverdragt, der fremkaldte dette Indtryk.

Piloten laa paa Ryggen. Den ene Arm var rakt op imod Himlen. Ansigtet var helt sort.

Saa en Dag klatrede en ti- eller tolvaars Berlinerdreng op paa Blomster-Forretningens Ruiner. Ingen af de Omkringstaaende eller Forbipasserende brød sig om det. Ingen sagde noget. Man kunde jo ikke vide noget om Drengens Hensigter. Fyren skulede lidt til højre og lidt til venstre. Derefter gled han forsigtigt hen til den døde Pilot. Han lagde sig ned paa Knæene og gav sig til at haandtere med eet eller andet, der hørte til Maskinvraget. Det varede lidt, inden Drengen atter rejste sig. Han søgte, saa godt som det lod sig gøre, at skjule sit Bytte. Lidt usikkert strejfede hans Blik de Mennesker, der stod nede paa Gaden. Men der var fortsat ingen, som sagde noget. Varsomt begyndte Drengen at klatre ned. Næppe havde han sat de smaa rappe Fødder paa fast Grund, inden han trykkede sit Bytte ind til sig og satte af Sted i store Spring.

– Han har taget Faldskærmen, udbrød en Mand.

– Stop Dreng! raabte en anden.

– Det er strengt forbudt det dér …

– Lad ham dog bare løbe, bemærkede en ung Pige. Hans Mor vil blive svært glad for al den dejlige Silke …

Der staar en gammel Vandpumpe midt i den udbombede Gade. Et Eksemplar af Jern og af anseligt Format.

Der findes heldigvis mange af disse Pumper i Berlin. I de normale Tider virkede de præhistoriske. Men nu, i Luftkrigens Dage, er Berlinerne henrykte for deres Pumper. Hvor skulde de ellers faa Vand fra, naar de underjordiske Ledninger og Rør har faaet Fuldtræffere?

Mænd og Kvinder staar i Kø. For det meste i lange Rækker. Thi det tager Tid at pumpe Spandene fulde. Men Taalmodigheden er stor. Man maa jo være glad og taknemlig, saa længe man endnu hører til dem, der skal forsyne eget Hjem med Vand!

I Nærheden af den gamle Pumpe staar et havareret Sporvognstog paa oprevne Skinner. Alle Ruder er knuste. Karosserierne har Huller og Buler. Strømledningen ligger sønderrevet paa Jorden.

To smaa Piger kravler op og ned ad et af Sporvognstrinnene. Den ene holder en tarvelig Dukke i Armen. Hun har bundet et Tørklæde om sit Hoved, nøjagtigt saaledes, som Kvinderne i Polen og Rusland plejer at gøre. Den anden lille Pige har udstyret sig med et Stykke af et snavset Lagen; det er hendes Forklæde, der naar næsten helt ned til Tæerne. Begge Piger viser dybt alvorlige Miner. Alt for alvorlige. Thi de leger jo da. Men hvad er det mon for en Leg?

– Jeg er Flygtning fra Østen, og hun er »N. S. V.« (Medarbejder ved den saakaldte Folkehjælp), forklarer den lille Dukkemor, da jeg tiltaler de to.

– Herinde i Sporvognen er Jernbanestationens Flygtninge-Bespisning; der faar jeg og mit Barn Mad. Vi har ikke spist noget i 22 Dage… . Og med den anden Sporvogn skal vi køre til Thüringen. Der faar vi et nyt Hus. Og en Have. Og der bliver aldrig Alarm. Og Russerne kommer heller ikke mere. Og saa faar vi Far hjem fra Krigen…

– Saa skal Din Mor da vel rejse med til Thüringen? afbryder jeg den lille »Flygtning«.

– Mor? spørger hun noget langtrukkent.

Der bliver et Øjebliks Tavshed. Saa siger hun:

– Mor blev jo da borte paa Flygtninge-Transporten…

– Hendes Mor er blevet skudt, kommer det fra Kammeraten.

– Og nu har vi kun en N. S. V.-Mor, tilføjer den lille »Øst-Flygtning« dybt alvorligt og ser ned paa Dukken.

– Hun staar derhenne ved Pumpen og henter Vand…

26. Februar · De gamle i Berlin

Jeg kaster et Blik ind i den Gade, hvor »gamle Andersen« blev bombedræbt forleden. Nogen Gade kan man ikke tale om mere. Paa begge Sider er Husene blæst væk. Der bliver ikke engang ryddet op. Undergangen paa dette Sted i den gamle Bydel er virkelig total. Man kunde godt sige: apokalyptisk. Mellem de to forhenværende Husrækker ligger kaotiske Bjerge af Murbrokker, forvredne Jernbjælker, Brudstykker af Møbler o. s. v. Nogle Steder, hvor Ilden har raset, er knapt nok nogle sørgelige Rester levnet.

»Gamle Andersen« var over de 80 Aar. Et trofast Medlem af det danske Samfund i Berlin. De sidste to Aar har han maattet ligge til Sengs. Huset blev hurtigt omspændt af Luer. De flygtende Beboere hørte den gamle Danskers Raab om Hjælp. Men der blev ingen Tid til at redde ham.

Han skulde ellers have været med hjem til Danmark. Nu blev det for sent for hans Vedkommende.

I Morgen gaar en ny Transport af gamle Berlin-Danske via Warnemünde til Danmark. Det haster med at faa alle dem sendt afsted, som ikke absolut maa blive her.

Ogsaa Svenskerne drager hjem. I store Skarer. I det hele taget søger Udlændinge bort. Og det saa sandelig med god Grund.

De fleste af de evakuerede Udlændinge er meget gamle Mænd og Kvinder. Der er mange blandt de Bortdragende, der er ligesaa højt oppe i Aarene som vor bombedræbte Landsmand »gamle Andersen«. I Reglen kan der ikke tages mere med end lidt Haandbagage. Dette Punkt er et meget vanskeligt Problem. En hel Del af de Evakuerede har endnu et Hjem staaende i Berlin. For dem er det ikke let at rive sig løs. De gamle spørger: »Vil mon vore Hjem blive staaende, indtil Krigen er forbi?« Det lader sig ikke undgaa, at der maa siges Farvel til mange kære Ting; forresten ogsaa til kære Mennesker, som ikke har anden Mulighed end at afvente Katastrofens Udgang.

Da det første store Hold Berlin-Danske for to Uger siden var klar til Hjemrejsen, blev der forinden afholdt en uforglemmelig Afskedsgudstjeneste i den danske Kirke. Det skal ikke forties, at mangen en Taare trillede ned ad furede Kinder. En af de gamle, Kirkens trofaste Kordegn, holdt en Tale.