Morten Dürr

Vampyren i 7.A

- og andre sorte chok

Illustreret af
Erik Petri

Metal

Lægen bliver overrasket over pigens første ord. Hæst, hviskende siger hun:

“Alt er metal.”

Så bliver hun tavs. Igen. Hun sidder helt stille på stolen og stirrer tomt frem for sig. Præcis sådan, som hun har gjort ved hver eneste konsultation, siden hun blev indlagt for 14 dage siden. Så lægen er overrasket over, at hun overhovedet taler. Og over de ord, hun siger.

“Metal … Hvad mener du?”

Pludselig kigger pigen op. Det lange, rustrøde hår falder som et okkerfarvet vandfald ned over hendes ansigt. Hun er spinkel, men uden at virke svagelig. De fleste patienter er sløve, døsige, medicineret ind i en søvngængeragtig tilstand. Men ikke pigen. Pigen, som er på fuld dosis Alprazolam. Satte man dosis op, ville hun tage skade. Men selv med medicin i blodet er denne pige vågen. Nu stirrer hun direkte på ham med sine grønne øjne. Smuk, det kan man godt kalde hende. Indtil man stirrer tilbage i de øjne. De vilde, brændende øjne. Lægen har aldrig set et så frådende vanvid i en ung pige.

Han prøver igen.

“Metal. Du mener altså, at alt er lavet af metal?”

Hun siger ingenting. Kun dette gennemborende blik fra bag det røde hår.

“Er jeg også af metal?” spørger han med alvorlig mine.

Det får hende til at smile. Og tale. Endelig.

“Du er ikke af metal, doktor. Du er af kød. Af vand. Af knogler. Og af blod! Du er ikke mindst af blod!”

Hendes stemme stiger fra hvisken til skingert råb. Så peger hun pludselig ud på noget til højre for lægen.

“Men alt andet er metal. Alt herinde er af metal. Dørene. Væggene. Skrivebordet. Stolene. Den kop, jeg skal drikke af. Den tallerken, jeg skal spise af. Og den grød, I giver mig, smager af metal. Grøden er metal!”

“Vera, fald til ro …” prøver lægen.

“Alt er metal!”

Han lader hendes råb runge lidt. Dø ud. Lader stilheden krybe ind i rummet igen.

“Ja,” indrømmer lægen så. “Alt her er metal. Jeg forstår, hvad du mener.”

Tavshed.

Han siger:

“Forstår du, hvorfor vi ikke lader dig spise af porcelæn og drikke af glas?”

“Ja, for helvede.” Svaret kommer uden tøven. Spydigt og hårdt. Hun fortsætter: “For porcelæn og glas kan smadres, splintre. Blive til små, skarpe genstande, små knive, som man kan skære med. Angribe med. Slå ihjel med.”

“Ja, lige præcis,” nikker lægen. “Og det bringer os til den her …”

Han lægger en tung hånd på den hvide mappe på skriveborde. Patientjournalen. Lægen har læst Veras journal igen og igen.

Paranoid skizofren …

Han kan den udenad.

Voldelig og selvskadende … selvmordstruet …

Og han vil aldrig glemme den igen. Han vil aldrig glemme billederne. Blodet. De lemlæstede kroppe.

“Jeg har nogle fotos i mappen her. Dem vil jeg vise dig.”

Her forventer lægen, at Vera vil stoppe deres samtale. Miste besindelsen. Gå amok. Ligesom de andre gange. Men det gør hun ikke i dag. Måske virker medicinen alligevel. Omsider. Han venter ikke på svar. Han åbner blot mappen, fisker billederne ud og lægger dem foran sig på bordet på rad og række.

Det er fotos af døde mennesker. Mennesker i forvredne stillinger, smurt ind i blod, med skræk malet i ansigtet, og øjnene spærret op i rædsel.

“Vil du kigge på disse billeder, Vera?”

Pigen fastholder ham med blikket en tid, så slår hun øjnene ned. Hun kigger på billederne. Hun kigger rent faktisk. Lægen udstøder et næppe hørbart suk. Dette er et gennembrud i terapien. Måske er der alligevel håb.

“Hvad er der sket med disse mennesker?” spørger han blidt, som var det en leg. En gåde, man stiller små børn.

Pigen trækker på skuldrene. Siger med kold ligegyldighed:

“De er døde.”

“Ja.” Lægen nikker opmuntrende og prøver at skjule den indvendige sitren, som gennemstrømmer ham. Følelsen af sejr. At få patienten til at åbne op, at få dem til at erkende er det første skridt mod helbredelse.

“Ja,” gentager han, “de er døde. Men … hvad er der egentlig sket med dem?”

Vera kigger op. Blikket er spørgende. Hvad mener han?

“De døde mennesker. Se på dem, Vera. Hvad er der sket?”

“De. Er. Døde,” gentager Vera.

Lægen siger intet. Han venter.

Vera sukker.

“De er døde, fordi de er blevet slået ihjel. Okay?”

“Slået ihjel …” Lægen smager på ordet. Han tilføjer:

“De er rent faktisk blevet myrdet, er de ikke? De er blevet myrdet af dig, ikke sandt?”

Pigen kigger overrasket på ham. Forvirringen i øjnene er dyb, ærlig og øjeblikkelig.

“Myrdet af mig? Nej …”

Lægen læner sig frem og peger på fotografiet af en mand, som ligger livløs med ansigtet nedad på fortovet. Der siver blod fra hans hoved og ned i kloakristen.

“Det der, det er mord, Vera.”

“Ikke mord,” hvisker pigen og ryster på hovedet. “Jeg … stopper dem. Men det er ikke mord.”

Pludselig fosser ordene ud af hende.

“Jeg er ikke morder. Politiet finder et lig. Ikke et mord. For jeg gør, som professoren har lært mig.”

“Professor K?” Lægen kender navnet fra patientens journal. Navnet går igen fra politiafhøringerne.

“Ja, jeg gør, som han siger. Jeg følger reglerne. Regel nummer et: Få det til at se ud som en ulykke.”

Pigen peger ned på billedet af kroppen, som ligger på asfalten.

“En ulykke … som for eksempel et fald fra et vindue i et højt hus.”

Pigen snapper efter luft og fortsætter:

“Regel nummer to: Få det til at ligne selvmord.”

Hun peger på billedet af en mand, som hænger for enden af et reb. En grønlig, opsvulmet tunge stikker ud af hans mund.

Lægen nikker. Han siger ikke noget. Vil ikke forstyrre processen.

“Regel nummer tre, fire, fem, seks og syv …”

Pigen udpeger de billeder, hun taler om.

“Et trafikuheld … elektrisk kortslutning, en gådefuld og ukendt sygdom, blodpropper, spasmer, en allergisk reaktion … bistik i mundhulen eller bare det mest enkle og sandsynlige – hvis målet er en ældre mand – uforklarlig død, sovet stille ind i sin alderdom.”

Og et efter et vender pigen fotografierne om, så de ligger med den hvide side opad, indtil hun har fortalt om dem alle.

Så læner hun sig igen tilbage og falder hen i tavshed.

Men der er ét enkelt billede tilbage på bordet. Et foto, hun ikke har vendt om. Et grynet, sort-hvidt billede. Det ligner noget fra et overvågningskamera, men man kan tydeligt se, hvad billedet forestiller.

Pigen.

Vera.

Hun holder en pistol i hver hånd. Eksplosionsild fra mundingerne. En mand rammes i hovedet. Blodet sprøjter ud over en butiksrude.

Lægen peger på billedet.

“Hvad er det? Hvad sker der på billedet, Vera?”

Vera stirrer på billedet, så kigger hun på doktoren. Hun møder hans blik uden antydning af skam eller fortrydelse. Kun en lettere irritation.

“Politiet … ser et lig … ikke et mord. Mig ser de aldrig – så længe jeg holder mig til reglerne. Og der er mange regler. Jeg kan ikke huske dem alle sammen. For nogle gange … begår jeg fejl … når jeg er træt …”

Hun peger ned på billedet af sig selv med pistolerne.

“Når jeg er træt … vil jeg bare have lortet overstået.”

Pigen vender det sidste foto om. Nu ligger de hvide, rektangulære firkanter på lægens skrivebord, som var det et huskespil for børn.

Pigen stirrer på uret på væggen.

Lægen er tavs i lang tid. Han tænker på nye strategier. Ting, som kan siges og gøres for at få patienten til at åbne sig endnu mere, til at fortælle, til at reflektere. Men … pigen … hun virker så drænende. Så trættende. Så … umulig. Så han mister koncentrationen. Kan ikke fastholde tanken, ikke finde vejen frem. Han giver op. Spørger blot igen:

“Men, Vera … det er mord. Forstår du slet ikke det?”

Pigen ryster på hovedet.

“Du har ikke fattet det, doktor. Du har intet forstået.”

“Men jeg vil gerne forstå det, Vera.”

Pigen nikker. Hun er helt rolig nu.

“Jeg slår ihjel, men det er ikke mord … for dem, jeg dræber … er allerede døde.”

Nu rækker hun en hånd frem og griber fat om hans skulder med et fast, smertefuldt greb. Hun er overraskende stærk.

“Så spørg dig selv, doktor. Her er vi. Kapslet inde i metal. Men er det for at spærre mennesker som mig inde? Eller er det for at holde monstrene ude? Hvad tror du, doktor?”

Hun slipper ham og rejser sig, før han når at svare. Hun går hen til overvågningskameraet og skriger op i linsen:

“Jeg vil tilbage til cellen! Nu!”

Dagen er forbi. Lægen forlader hospitalet ad de store svingdøre. November. Det er allerede blevet mørkt. Bilerne på parkeringspladsen ses som farveløse omrids i det dunkle, gullige lys fra en gadelygte langt borte.

Lægen trykker på sin bilnøgle. Bilen bipper to gange, og forlygterne blinker. Men da han rækker ud for at trække i dørhåndtaget, taber han sin lædermappe.

En patientjournal glider ud af mappen, og dens indhold spredes ud på asfalten.

Det er Veras journal. Billederne af de døde lyser mat i mørket.

Lynhurtigt, før papirerne bliver fugtige eller beskidte, samler lægen det hele op igen. Propper journalen ned i mappen. Han skal til at sætte sig ind i bilen, da han opdager et sidste foto. Det er røget ind under forhjulet. Man lader ikke fortrolige oplysninger fra patienternes journal ligge og flyde på en parkeringsplads. Lægen må ned på knæ og få fat på billedet.

Det værker i ryggen, da han strækker sig og rækker ud efter billedet. Endelig. Nu har han det. Siddende på hug kaster han et blik på fotografiet.

Underligt.

Han mindes ikke dette foto. Lå det sammen med de andre? Har det ligget der hele tiden? Ved første øjekast ligner billedet alle de andre groteske fotos. Et lig. Personen er faldet fra førstesals højde af en villa og landet på et gitterhegn i haven. En metalstang stikker ud af brystet på liget som et spyd. Det kunne godt ligne en ulykke. Men politiet må have fundet noget, som har forbundet dødsfaldet med Vera. Måske spor efter kamp. Måske pigens dna under ligets negle? Lægen husker det ikke … og husker heller ikke billedet. Alligevel – eller måske netop derfor – kan han ikke lægge billedet fra sig. Der er noget over det … Han står længe og stirrer tryllebundet på billedet af liget … blodet … den skævvredne skikkelse, der hænger spiddet som noget, der skal grilles. Men der er noget andet. Noget forkert. Han rejser sig op. Han kommer ud af bilens skygge og drejer billedet, så det bliver bedre oplyst af gadelygten.

Og så stirrer han igen på billedet. Længe.

I det samme stivner han. Han hører noget bag sig. Lyden af listende skridt på asfalten.

Han bliver kold over hele kroppen. Mærker en bølge af panik.