Kurt L. Frederiksen

Peter Freuchen

„I og for sig er der ingen,
der holder av at se sit eget skelet.“

– Peter Freuchen

Lindhardt og Ringhof

Forord

En lystløgner af storslået format var overskriften på en stort opsat artikel i Politiken, da et af Peter Freuchens private breve i 1981 dukkede op på Det kongelige Bibliotek. Selv 24 år efter hans død var en nærmere præsentation unødvendig. Alle vidste stadig, hvem Freuchen var, og nu skulle det så slås fast, hvad man tilsyneladende også vidste i forvejen: Freuchen var fuld af løgn.

Ganske vist havde han levet et begivenhedsrigt og eventyrligt liv og på mange måder både været en aktiv del af sin samtid og den historiske udvikling og haft indflydelse på den – især i Grønland. Men i sine mange romaner, rejseberetninger og erindringsbøger havde han aldrig ladet sandheden ødelægge en god historie, – ja, selv som korttegner anvendte han helst sin største naturlige ressource, fantasien, slår artiklen fast.

Museumsinspektør Jørgen Meldgaard fra Nationalmuseet tog til genmæle. Han havde selv rejst efter Freuchens kort, og han satte – sammen med andre, der vidste, hvad de talte om, sandhedsværdien i Freuchens skildringer højt. Meldgaard slutter sin artikel:

Peter Freuchen og hans gerninger er i fare for at fortone sig i myter. En grønlænder eller en dansker bør fremmanes til på troværdig vis at skrive bogen om det eventyrligt store menneske, polarforskeren og fortælleren Peter Freuchen.

Dette er et forsøg på at skrive den bog på troværdig vis.

Imidlertid har det været nødvendigt at give afkald på at skrive en egentlig videnskabelig biografi. Blot det skrevne materiale, der findes i Freuchen-arkivet på Det Kgl. Bibliotek, er uhyre omfattende, så for ikke at henvise det hele i stykker, er der i litteraturlisten kun anført det vigtigste, men også så meget, at den interesserede læser selv vil kunne arbejde sig videre.

En mere omfattende biografi vil sikkert kunne nuancere denne bogs synspunkter, men næppe ændre hovedtrækkene.

Tak til alle, der på en eller anden måde har hjulpet. Særlig tak til Pipaluk Freuchen, der, inden hun døde, meget generøst stillede materiale om sin far til min rådighed, samt til Hermod Lannung, der var dansk diplomat ved FN i New York, for oplysninger om Peter Freuchens forhold til FN.

KULTURFONDEN DANMARK – GRØNLAND
gjorde det muligt at rejse til Grønland.
Tak.

1

Asken over Thule

Flyet gled i en bue ud over bugten og strøg så i lav højde ind over det kegleformede Thule-fjeld. En lem blev åbnet og en fin aske strøet ud. Vinden tog den med sig og lagde den forsigtigt på sneen, hvor den snart var opslugt.

Det var den store Peter, der var død og nu vendte hjem til lykkelandet i det yderste nord – stedet, som han selv sammen med vennen Knud Rasmussen havde været med til at navngive, da de grundlagde deres handelsstation. Det sted, hvor han havde levet de mest betydningsfulde år af sit liv, og hvorfra han hentede stof til sine bøger, skulle nu opsuge hans jordiske rester.

Menneskene deroppe havde optaget ham som en af deres. Petersuaq havde de kaldt ham, den store Peter, for han lærte sig deres sprog, levevis og tankegang, og han giftede sig blandt dem. Senere skrev han om dem, foldede deres kultur ud i artikler, videnskabelige afhandlinger og i et stort, skønlitterært forfatterskab. Kritikere mente, hans skildringer var farverige og fantasifulde, på grænsen til det løgnagtige, men han skrev jo bare, hvad han kendte og havde set.

Den 3. september 1957 indløb der en artikel til Politikens redaktion. Forfatteren var Peter Freuchen. Avisens læsere behøvede ingen nærmere præsentation. Den var dateret i Seattle to dage før.

En enestående arktisk ekspedition starter i morgen fra Seattle i staten Washington op til polarlandene med et specielt formaal. Opgaven er at bringe underretninger hjem til mildere lande om den virkelige tilstand der oppe nordpaa, hvorfra saa mange skrækindjagende fortællinger er kommet. Polarlandene er ikke mere et lukket land for menneskeheden. I det sidste år er ikke mindre end 3000 mennesker fløjet over Nordpolen. Men man skal ikke være ret gammel for endnu at kunne huske, hvilken sensation det vakte, da dette geografiske punkt første gang blev naaet.

Med på rejsen skulle tre andre ældre herrer, der hver på deres måde havde været aktive i udforskningen af Arktis. Nu skulle der laves optagelser til fjernsynsudsendelser, som skulle vise ismarkens skønhed, og hvordan polarfolkene levede i harmoni og forståelse med naturen.

Rejsen og dens formål var lige efter Freuchens hoved. Og så ville den bringe ham op til Nordpolen og måske vigtigere: til Thule. Han glædede sig.

Artiklen blev trykt i Politiken onsdag den 4. september – men kun et stykke nede på siden. Ovenover var der et billede af ham – det furede, vejrbidte ansigt, det store, strittende grå skæg. Men det trak heller ikke opmærksomhed. Det gjorde overskriften:

Peter Freuchen død paa vej til Nordpolen.
Blev ramt af hjertelammelse under mellemlanding paa flyveplads i Alaska.

Det var et chok. Alle vidste, hvem Freuchen var. Alle vidste også, at han mange gange havde reddet sig ud af livsfare. Og nu var han død af noget så almindeligt som et hjerteslag. Niels Bohr var en af de første, der skrev et mindeord:

Det nære samliv med polareskimoerne og indtrykket af deres under de strenge livsvilkår udviklede særprægede kultur kom ikke alene til at gribe dybt ind i Freuchens skæbne, men åbnede tillige de kilder i hans modtagelige sind, der gav ham inspirationen til hans frodige forfatterskab. Hvad enten han i spøg og alvor beskrev sit livseventyr i Grønland, eller han i friere digtning behandlede emner som eskimoernes samkvem med amerikanske hvalfangere og Alaska-indianernes kampe med russiske kolonialister, bragte han altid bud om sider af menneskelivet, som vi trods al forskel i kår og livsvaner kunne genfinde i os selv.

– og videre:

Peter Freuchens vidtspændende interesse og frie, hjælpsomme indstilling førte ham i årenes løb som få andre i virksom forbindelse med vide kredse både hjemme og ude. Hvert sammentræf med ham, hvor sjældent og tilfældigt det end være, blev derfor en forfriskende oplevelse, der gav anledning til eftertanke og i taknemmelighed bevaredes i erindringen.

Det var i Anchorage i Alaska den 2. september 1957, Peter Freuchen pludselig faldt om. Det eventyrlige klæber stadig til hans navn. Han var fantastisk, men også en fantast. For nogle en irriterende provokatør, for andre en utroværdig lystløgner og pralhans.

En af historierne handler om, hvordan han kom så galt af sted, at hans fod måtte amputeres. Han var sneet ned, temperaturen var under 50 minusgrader. Han kunne ikke komme fri og havde intet at grave med. Så var det, at han, mens den stadig var varm og bøjelig, af en selvgjort lort formede en mejsel, som – da den var blevet stivfrosset – kunne bruges som mejsel. Den historie fortæller han selv i sine erindringer. Sandhedsværdien kan ikke kontrolleres, men resultatet lader sig ikke rokke. Han fik alvorlige forfrysninger i sin venstre fod – men reddede livet.

Det var den slags historier, der bidrog til, at Freuchen kom til at fremstå som en løgnhals. Broderen Ib har en pointe, når han i sin erindringsskitse skriver:

... alle de af Peter beskrevne begivenheder, som jeg kan kontrollere, er i fuld overensstemmelse med realiteterne. Peter var en mester i at opleve, ligesom han var en mester i at fortælle. Men – Peter så ofte tingene med andre øjne, end ganske almindelige mennesker formår det. Hans format var større end de flestes – og for dem, der bevæger sig på det jævne, kan det være svært at forstå de store.

Når digteren Halfdan Rasmussen i digtet Noget om Helte skal tegne gennemsnitsdanskerens indstilling til tilværelsen, måler han den op mod to helte. Der er Samson fra Det gamle Testamente. Med sine kæmpekræfter væltede han templet omkuld. Og så er der Peter Freuchen, der knak sit ben. Så berømt er Freuchens træben, at digteren dels kan sammenholde ham med Samson og dels overdrive. Freuchen brækkede ikke sit ben. Han fik foden amputeret på grund af forfrysninger. Det er også mere i overdrivelsen, pointen ligger. Peter Freuchen overdrev – måske. På den anden side var hans indstilling, at man ikke skal lade sandheden ødelægge en god historie

2

Barndom – ungdom

1886-1906

Peter Freuchen blev født i Nykøbing Falster den 20. februar 1886 som den næstældste i en søskendeflok, der efterhånden nåede op på syv. Lorentz Peter Elfred Freuchen blev hans fulde navn.

Fra sin tidligste barndom bar han med sig en række glimt af moderen. Om aftenen sad hun med stoppekurven og reparerede på børnenes hullede tøj, mens hun lyttede til faderens oplæsning. To gange om ugen gik hun med kurven over armen for at købe ind til den store husholdning, en fast rute, de sædvanlige indkøb hos bestemte handlende. Der skulle vaskes, sys, stryges, slagtes og henkoges, og tjenestepigerne, som der i lange perioder var tre af, skulle holdes i arbejde. Trods den store husholdning og de syv graviditeter var moderen lattermild og usnobbet, så når der indløb klager fra nabolaget over de uvorne freuchenunger, var hun altid på børnenes side. Det overskud, hun havde, blev foldet ud i komiske roller ved byens dilettantkomedier. Eller hun fortalte børnene om sin egen far, der havde været koffardikaptajn og oplevet mange storslåede eventyr på de syv verdenshave. Det tændte drengens fantasi. Navnet Peter fik han efter morfaderen.

Var faderen ikke den bedste oplæser, var han til gengæld en glimrende fortæller. Peter husker ham siddende i lænestolen med ungerne på skødet og hængende på armlænene, mens prinser, prinsesser, grumme hekse og dybe skove voksede frem. Faderen var købmand og manufakturhandler, ikke en velhavende en af slagsen, hans hjerte var for stort mod debitorer, der sad småt i det, husker sønnen. På den anden side manglede hjemmet heller ikke noget. Det var pænt, men sparsommeligt. Forretningen holdt til i stueetagen, beboelsen på 1. sal i huset i Frisegade 24, som faderen havde ladet bygge.

Søskendeflokken Tom, Peter, Polly, Elly og siddende Ulla.

Var faderen mere sagtmodig end moderen, havde han større interesse for naturen. Det hændte ofte, at familien tog på udflugt om søndagen. Så lejede man en charabanc med tilhørende heste; venner, børn og madkurve blev læsset, og så drog man ud til en af omegnens mange skove. Familien ejede også en mindre båd, så med far ved roret og de store drenge ved årerne gik udflugterne ned gennem Guldborgsund.

Hjemmet var et typisk borgerhjem, som det var i slutningen af forrige århundrede. Ro, renlighed og regelmæssighed spillede en vigtig rolle. Børnene blev lagt i seng på faste tider, der blev bestemt af deres alder, de små først. Renlighed blev ordnet fra et blikvaskefad, hvor vandet skulle række til alle fem børn samt pigen. Faderen og dermed hele hjemmet havde sine bestemte rutiner, og kl. 22 gik de sidste til ro.

Forældrene, købmand Lorentz Benzon Freuchen og Anna Petersine Frederikke Rasmussen, skabte i Frisegade i Nykøbing F. et hjem, der for Freuchen hele livet vedblev at være et udgangspunkt og et hjemsted.

Når alt på den måde var på plads, var der grobund for en tryghed samt for at give børnene en frihed, så de kunne udfolde sig. De måtte stort set, hvad de ville. De gjorde det i hvert fald, og da friheden var større end i de fleste andre hjem, tiltrak det en masse legekammerater.

Freuchen samler sine tidligste barndomsminder sådan:

Far havde ... ikke selv nogen revolutionær natur ... Mor kunne bedre have lyst til at prøve noget nyt og ukendt. Men Nykøbing tillod ikke ret meget. Vi levede jo også godt og fik vort daglige udkomme. Vi havde en anerkendt „dejlig“ lejlighed, vi var snart syv søskende, og det præger jo et hjem. Jeg kunne dengang ikke se, at mine forældres pengeforhold var sådanne, at de måtte tage hensyn til de mange munde, der skulle mættes, de mange par fødder, der skulle have skotøj, som vi dagligt voksede lidt fra o.s.v. Vi savnede ikke noget, for vi kendte ikke noget andet end vort hjem og vore forældres venners hjem. Og de var som vort. Nogen kunne være lidt anderledes i enkeltheder, men vi anså naturligvis vores hjem for „det rigtige“. Og vi så til vores stadige forbavselse, hvordan andre børn var bange for deres far. Vi elskede vores. Han elskede os, og han elskede vores mor. Deraf kom et lykkeligt barndomshjem, som vi søskende aldrig glemmer.

Søskendeflokken voksede: Her er de alle: Peter, Tom, Regitze, Polly, Ulla, Ib og Elly.

Imens ændrede provinsbyen og dermed livet karakter. Jernbanen kom til, København kunne nås på fire timer, broen over Guldborgsund skabte forbindelse til Lolland, og med skib kunne man komme til Tyskland. Verden rykkede nærmere. Havnen skabte vækst. Oplandet producerede landbrugsvarer, der skulle forarbejdes og sendes videre. Handlen blomstrede. Husholdningen ændrede sig, man fik indlagt vand og gas. Der blev gravet kloak. Det ødelagde børnenes glidebaner om vinteren. Til gengæld blev hygiejnen forbedret.

Peter Freuchens hjem var vel konservativt; der var en sund skepsis mod alt nyt, men også en vital interesse i at få del i den voksende velstand. Socialisterne holdt møde i byen. Ungdommen strømmende til det nye og farlige, og forældrene udfrittede dem, når de kom hjem. Aviserne bragte nyt fra hovedstaden og den store verden.

Og så kom Peter i skole.

Først hos frk. Bøjesen i Nygade, og som 10-årig bestod han optagelsesprøven til latinskolen. En ny verden med sære eksistenser åbenbaredes. Fra større børn var rygterne løbet i forvejen. Lærerne var mærkelige – og værre: De var ondskabsfulde.

Rygterne talte sandt. Skrivelærer Wittrup satte eleverne til at efterligne skønskrift. Belønningen var slag oven i hovedet med linealen. Gymnastiklærer Lenschau docerede vigtigheden af en rank holdning. Han var tidligere officer og havde været med i De Slesvigske Krige i 1848 og 1864. Adjunkt Elmquist var nervøs og hidsig. Jespersen var swedenborgianer (nykirkelig) og anlagde en ironisk distance til alt. Selchaus væsen var tørt og indbød ikke til munterhed ... Men i øvrigt var lærerpersonalet ingenlunde indstillet paa det, man nu til dags kalder moderne skoleteori ... skriver Freuchen i en erindringsskitse fra 1943. Og fra 1953:

Noen dårlig discipel i skolen var jeg ikke. Noen udmærket heller ikke. Visse fag interesserede mig, fordi der var lærere, der kunne give forståelse av en hensigt med faget (...) Resten av bundtet gik gennem mit liv som en plage, der interesserede mig mindre og mindre. Jeg savnede f.eks. vejledning i dansk. Vores litteratur var ved at lukke sig op for mig; tænk, hvor ville en interesseret lærer have haft indflydelse på det unge sind i disse år. Skolen var skidt, – nu er det sagt.

Den manglende anerkendelse var gensidig. Freuchens karakterbog fra årene på latinskolen vidner om det. Af den første karakterbog fra august/september 1896 kan man se, at han blev nr. 5 ud af 21 elever og med gennemsnittet mg. Derefter går det stødt og roligt ned ad bakke. Ved årsprøven i 1898 var gennemsnittet g+, et fald på én karakter og placeringen nr. 8 af 16. Derouten fortsatte. To år efter nr. 12 af 12 og karakteren g– et yderligere fald på én karakter:

I klassen, hvor jeg kom ind, var der dygtige drenge, og meget kunne være bragt ud af dem, – det kan jeg indse nu bagefter, – hvis lærerne havde haft interesse for dem. Men på den tid var adjunkter og overlærere til hobe kuede av deres trykkende økonomiske kår. Byen var lille, og lærerne forsvandt bag den rådende klasse av købmænd og håndværkere, som ikke kendte til lærdommens gode og videnskabens overlegenhed. Derfor var lærerne en svag lille stat i staten. De glemte, at de var til for drengenes skyld og ikke omvendt.

En enkelt lærer udmærkede sig:

En åbenbaring var det derfor, da der pludselig kom en ny mand ind som adjunkt. Han var ikke velset af skolens øvrige kræfter, for han var matematiker og skulle indføre den nye retning, der føltes som et oprør og ondsindet baghold mod den klassiske linie, der hidtil ene hade rådet i skolens skumle klasseværelser. Men her var det, at den nye lærer kom som en araber med vand i ørkenen. Det var Oluf Kragh, som senere blev minister og en stor politiker i Danmark. Foreløbig var han en fattig timelærer med 1100 kroner i gage om året. Men han var noet helt nyt og aldrig set i Nykøbing. Han vovede at vise sig menneskelig og behandle drengene som mennesker. Det blev først misforstået. Vi troede, det var en ny, udspekuleret måde at finde grund til at straffe os på. Men lidt efter lidt skulle det vise sig, at Kragh interesserede sig for vores privatliv. Han var ikke bare venlig mod duksene i klasserne, han talte med os i frikvartererne uden at være stor på den ... (han) betød så meget, at langt de fleste av skolens elever slog om og blev matematikere, bare for at komme bort fra terperiet i græsk og latin.

Og i erindringsskitsen om skolen:

Jeg regner med, at den gamle latinskole i Nykøbing, eller rettere sagt den aand, der boede i den, fik sit grundskud med Oluf Krags ansættelse som lærer. Kolleger og elever blev anderledes: Fremskridt kan ikke holdes nede – heldigvis da.

Ideen om, at skolen er for livet, holdt ikke for Freuchens vedkommende. Der var for meget krudt i ham. Livet på fjorden trak. Familiens båd havde latinersejl, og drengene krydsede op og ned gennem sundet, fiskede og gik i land interessante steder. Faldt de i vandet, kom de i seng. Det var den eneste straf, der blev anvendt i hjemmet. Og dygtige svømmere var de. Selv da en anden dreng omkom ved en drukneulykke, gav det ingen restriktioner.

Sommerferierne blev tilbragt på Krageskov hos moderens onkel Kristen, der havde en for drengene sagnomspunden fortid som guldgraver i Australien. På gården mødte de folk af et andet tilsnit, end de kendte fra byen. Niels Juel var en musikalsk og fregnet vogterdreng, der lærte dem at ride. De ældste tjenestefolk havde været med i krigene. De kunne fortælle. Alle var de med til at stemme Freuchens sind.

Så kom han i gymnasiet. Måske var karaktererne ikke de bedste. Men dum var han nu ikke. Måske snarere lidt ukoncentreret. Nogle lærere begyndte at sige De til eleverne, som var begyndt at føle sig som alvorlige fornuftsvæsener, der brugte tiden på vigtige diskussioner i stedet for at løbe rundt og lege.

Jeg begyndte her at få interesse for at skrive. Foreløbig var det dog kun de danske stile, der var ofre for mine forsøg. De blev alle høfligt slåede tilbage. Vores lærer i dansk, denne her adjunkt Larsen i dansk og religion og øretæver, var uden forståelse av en ung mands behov for vejledning og interesse. Jeg skrev undertiden danske stile, der var hele avhandlinger – i hvert fald i længde. Til andre tider, når jeg ikke følte tiltrækning i emnet, avleverede jeg en uforskammet kort og uforskammet formet stil, hvori jeg gjorde nar av opgaven, hvilket flere gange medførte klage til rektor.

Freuchen og dansklæreren havde ikke sympati for hinanden. I karakterbogen ses adjunkt Larsens kommentarer til Freuchens stile i august-september 1902:

Første Stil ussel baade i Indhold og Sprog, anden Stil bedre.

Og for oktober-november:

Den væsentligste Mangel ved Stilene er en vis Løshed, som viser sig i Dispositionen og i, at uvedkommende Ting tages med, medens andet mangler.

For februar-marts 1903:

Har skrevet en rigtig god Stil med fyldigt Indhold og to andre, hvor Indholdet var tyndt og delvis vrøvlet.

Karaktererne ved årsprøven blev for den frie stil g– og for den bundne g+.

Øretæverne var en del af tidens pædagogiske praksis. Freuchen piver heller andre over det. Dansklæreren har fat i et karakteristisk træk ved sin elev. På den ene side engagementet, når han var inspireret, på den anden side den løse disposition, som går igen i langt det meste af, hvad Freuchen senere skrev – og som har ført med sig, at noget til tider kan lyde som noget vrøvl.

Så fik klassen den gamle dansklærer Garde tilbage. Han skriver i karakterbogen:

Indholdet undertiden meget godt – i sidste Stil fortrinligt –, men Stilene ligefrem vrimler af Fejl.

Også det træk kom til at følge ham. Freuchen anvendte også tit som voksen en noget alternativ stavning. I hvert fald i forhold til normen. Hans idé var at skrive lydret.

De andre lærere lå helt på linje med dansklærerne. Noget ros – men mest ris og bebrejdelser. Drengen var livlig og godt begavet. Han passede bare ikke så godt til skolen. Eller også var det omvendt.

Det rigtige liv fandt sted uden for skolen. Der var båden, fjorden, det omstrejfende, frie liv. Dér kunne han bruge sit livsmod.

Og så var der kammeraterne. Tidligere havde han gået sammen med Eggert Knuth, lensgreve til Knuthenborg. Han passede heller ikke så godt sammen med skolen og blev taget ud. Så kom broderen Erik til at gå i samme klasse som Freuchen, og de to blev venner for livet. Gennem dem blev han introduceret til en ny og fremmed verden, der udspillede sig i de adelige kredse på lollandske godser. Alt var stift og rituelt. Tjenestefolkene tog hatten af og bukkede for ham. Man sad efter rang ved bordet, og man overholdt spisetiderne.

I dette miljø blev der også levet en andet liv, et mere skjult, som han skildrer med både ømhed, forståelse – og ironisk distance. En af de fornemme adelsdamer, en livlig kvinde på omkring halvtreds, inviterede under et praktisk påskud den unge mand hen til sit kammer en sen aften.

Og hun stod i en stor kåbe eller kimono, et klædningsstykke, jeg i hvert fald ikke havde set mage til. Men i samme nu lod hun kåben falde og stod splitternagende nøgen foran mig, Senere, når jeg er faldet i vandet oppe i Grønland, og kulden maser sig ind på kroppen av mig, føler jeg noet av den fornemmelse, der greb mig dengang. Jeg husker bare, at jeg måtte gøre mig umage for ikke at skrige.

Damen har noget, den unge mand mangler. Erfaringer.

Men medfødte færdigheder opdages under brugen. Snart kunne hun skrue lampen ned. Og i mørket glemte jeg lettere avstanden i rang og erfaring. Hendes kropsenergi var ikke svækket av fornem tagen avstand fra gemene menneskers lyster. Det blev morgen med fare for, at tjenerne var begyndt at færdes på gangene, da jeg listede derfra.

Trods visse sjælekvaler, der fulgte med erkendelsen af det tabte, kunne den unge mand ikke stå imod.

Jeg blev hos hende hver nat, så længe ferien varede. Det var kun noen få dage. Men jeg var vist alligevel anderledes, da jeg kom hjem.

Så blev Freuchen student. Hans historielærer sammenfatter gymnasietiden præcist: Peter tager Sagerne alt for let; har jævnlig svært ved at dæmpe sit stærke Livsmod.

Vitaliteten forlod ham aldrig. Hverken i det, han skrev, i det, han oplevede eller i måden, han forvaltede sit eget liv på.

Måske er det denne specielle alders ubevidste oppositionslyst, der søger nye veje. Og i den lille provins gives der ikke ret meget til at tage interessen. Da jeg derfor kom til København for at studere ved universitetet, var jeg ganske uforberedt og i højeste grad umoden til at koncentrere mig om at læse til læge, noet, jeg hade besluttet uden dog at føle noen brændende trang til at helbrede syge.

Freuchens studietid kom til at vare et par år.

Dengang skulle alle, uanset hvilke fag, de studerede, bestå filosofikum. Freuchen indskrev sig hos professor Kroman. Ikke fordi han kendte ham, men fordi professoren med sin sejlbåd engang var stødt på grund nede i Guldborgsund, hvor Freuchen og broderen Tom på et af deres strejftog netop var kommet sejlende forbi.

Undervisningen foregik mest som udenadslære og terperi. Ikke noget, der appellerede til Freuchen. Da han så oven i købet mødte de senere så berømte brødre Harald og Niels Bohr, der sammen med andre belæste og kvikke hoveder tog diskussionerne op med lærerne, blev han hurtigt klar over, at han havde mødt den store overlegenhed i hjernemagt. I erindringerne føjer han selvironisk til: Muligt fordi man hernede ved bunden, hvor jeg befinder mig, ikke kan skue højdernes toppe.

Så gik det bedre på AB’s fodboldbaner, hvor han igen mødte brødrene. Især Harald udviklede sig til en glimrende spiller og kom senere på landsholdet.

Mindreværdsfølelsen, der også havde sin rod i den forholdsvis dårlige skolegang i et af provinsens yderområder, fik ham til at tænke på, om han ikke skulle droppe studierne. Det var nok bedre at stikke til søs.

På den anden side var der studietidens sociale liv. Det holdt ham fast lidt endnu. I Studenterforeningen var der underholdning og fester, lørdag aften var der livlige diskussioner. Der blev opført revyer og spillet komedie. Alligevel følte Freuchen sig mere tiltrukket af Studentersamfundet, der hentede sin åndelige inspiration fra Georg Brandes’ radikale ideer.

Mad – helst store portioner til en billig penge – var et væsentligt tema i hans studentertid. Studenterforeningen var mest attraktiv. 40 øre for en middag, 65 for millionærudgaven. To dage om ugen spiste han nu i Droskekælderen i Lille Kongensgade. 44 øre for gule ærter eller grønkål. Begge dele med flæsk. Han blev så fast en kunde, at han til sidst blev inviteret ind i privaten, hvor måltiderne var gratis. Huset havde en yndig datter. Sød var hun også. Faderen mente, at den vordende mediciner var et passende parti. Freuchen måtte invitere hende i teater, men da det kom til stykket, bakkede han ud. Til pigens fortrydelse, hvis man skal tro ham.

Byen knugede ham. Han flyttede et par gange. Det blev det ikke meget bedre af. Sammen med et par andre fik han logi i Ermelunden ude ved Dyrehaven. Lyset og luften mindede ham om barndommens ture på Guldborgsund. Det gav fornyet lyst til medicinstudierne, men det holdt ikke i længden.

I Studenterforeningen så han en revy, der handlede om tidens store samtaleemne. Mylius-Erichsen var sammen med Knud Rasmussen, Harald Moltke, Jørgen Brønlund og polareskimoen Osarqaq netop kommet hjem fra Den litterære Grønlands-Ekspedition, der havde ført dem op langs Grønlands vestkyst, med hundeslæde tværs over Melvillebugten, helt op til polareskimoerne i det nordligste Grønland, hvor de havde været nødt til at blive i næsten et år, inden det lykkedes dem at komme hjem igen. Det var eventyr og oplevelse. Det var vitalitet og frisk luft.

Disse mænd betog mig meget (...) Jeg hade fra min tidlige tid læst polarbøger med stor appetit. At kunne rejse med nordpå og opleve, hvad beretningerne fortalte om, forekom mig som livets højest opnåelige.

Oplevelser med medicinstudiet både i teori og i praksis som voluntør på Frederiks Hospital, overbeviste ham om, at det ikke var noget for ham. Og nu gik der rygter om, at Mylius var ved at planlægge en ny ekspedition.

Jeg var klar over, at det ikke gik for mig i længden med at rende rundt og „studere“. Doven var jeg ikke. Dum egentlig heller ikke. Jeg var bare så inderlig ked af at leve i en by. En skønne dag samlede jeg så alt det mod, jeg hade, og gik op til Mylius-Erichsen.

Mødet gik godt. Mylius mente, han måske godt kunne bruge ham. Dog ville han gerne have et par navne, hvor han kunne forhøre sig om den unge mand. Det fik han.

Trods de mangelfulde studier gik Freuchen op til eksamen i filosofikum. Han fik et spørgsmål om idéassociationer. Det lykkedes ham at sige så meget fornuftigt, at han bestod og kunne smykke sig med den akademiske titel: cand.phil.

Der kom brev fra Mylius. Han skulle indfinde sig. Mylius havde forespurgt om kandidatens egnethed hos to af Freuchens tidligere lærere fra katedralskolen, Kragh og Böetius.

Nu viste det sig imidlertid, at dr. Kragh skrev, at ganske vist hade jeg ikke været noet geni i skolen; men jeg havde opført mig som en rask dreng. Jeg hade vist mig menneskelig ved flere lejligheder, og jeg var i besiddelse av en vis videnskabelig nerve (det stod der virkelig!), og han tilrådede indstændigt Mylius-Erichsen at sikre sig min medvirken til den forestående ekspedition. Det modsatte var derimod tilfældet med adjunkt Boëtius, som også kendte mig fra skolen og huskede mig udmærket. Han skrev og forklarede, at værre knægt havde han aldrig haft at gøre med. Doven og fræk, uansvarlig og samvittighedsløs. Et billede på, hvordan et menneske ikke skal være. „Han vil aldrig blive til noet, og det må absolut frarådes at tage ud på en arktisk ekspedition med en fyr av den art“. Mylius læste begge brevene op for mig. Det sidste lød lidt avkølende på mig, og Mylius var ikke en mand, der fornægtede sig selv i en dramatisk situation. Til sidst tog han ordet og sae: Jeg kender begge d’herrer, og netop den bedømmelse, de giver, siger mig, at De er, som jeg ønsker mine ledsagere. De er antaget!“.

Det var lykkedes Mylius at nå så langt i sine forberedelser, at han havde købt det tidligere ekspeditionsskib Belgica. Det lå i Sandefjord oppe i Norge, og Freuchen var blandt dem, der skulle med derop for at hente skibet hjem. Lige inden afrejsen indfandt ejeren, konsul Bryde, sig imidlertid. Mylius havde ikke været i stand til at udrede hele købesummen, og da Bryde nægtede at have nogen som helst aktier i den forestående ekspedition, hvor der var risiko for at miste skibet, måtte de rejse hjem med uforrettet sag.

Mylius’ overordnede plan med ekspeditionen var at rejse til Grønland for at kortlægge den manglende del af det nordøstlige hjørne, at køre med hundeslæde op til Grønlands nordligste punkt, hvor amerikaneren Peary havde bygget en varde, og at finde ud af, om det område, som vi nu kender som Peary-kanalen, var en fjord eller et sund – altså om Pearyland var landfast med resten af Grønland.

Hvis der fra dansk side blev gennemført en sådan ekspedition, ville det være med til at sikre, at hele Grønland blev dansk. Med dette nationale sigte lykkedes det Mylius at få regeringens støtte. Resten af pengene blev skaffet fra private midler. Men let var det ikke.

De planlæggende møder var lettere kaotiske. Som Freuchen oplevede det, var I.P. Koch, der skulle være chef for det kartografiske arbejde, den mest kompetente. De resterende deltagere, hvoraf flere blev skiftet ud allerede, inden de kom af sted, var en malerisk samling med alle mulige – relevante som irrelevante – baggrunde. Alf Trolle, der var officer i flåden og skulle være næstkommanderende, viste sig at være den mest uduelige.

Mylius mente, at Freuchen skulle med på ekspeditionen som fyrbøder. De eneste forudsætninger, han havde for det, var gode kræfter og højt humør, så de blev enige om, at det sikkert ville være godt med nogle erfaringer, inden det gik løs. Det lykkedes Mylius at skaffe ham et fyrbøderjob på årets første rejse til Grønland om bord på Hans Egede. Det kunne lige nås, inden de selv skulle af sted.

Det viste sig, at Jørgen Brønlund, der også skulle med på ekspeditionen, var med på Hans Egede. Mylius havde sendt ham til Grønland for at opkøbe skindtøj og slædehunde.

Livet som fyrbøder viste sig hurtigt at være noget helt andet end studenterlivet. De var fem, og deres opgave var at holde dampen oppe hele vejen. Det var krævende, men arbejdet fik han hurtigt fat på, så han blev også bedt om at fungere som smøremand. Fyrbøderne var hjælpsomme og solidariske i arbejdet, men i deres lukaf herskede der til tider en fjendtlig stemning. Uenighed blev gerne afgjort med et rask slagsmål. Blodige gummer, flækkede læber og løse tænder forekom. Heldigvis var lukafet for lille til, at de rigtig kunne få sving på næverne, så der var grænser for, hvor meget de kunne skade hinanden.

Freuchen lærte også at begå sig i det stadige svineri af kulstøv, der fulgte med jobbet. Alt var sværtet til. Ansigt, hænder, tøj. Støvet kom i drikkevandet, det kom i maden. Det var nærmest en fyrbøders adelsmærke at være lige så snavset indvortes som udvortes. Det eneste sted, det ikke sås, var i kaffen.

En skønne dag fik vi at vide, at vi nærmede os Grønland, og at vi snart kunne være i Godthåb. Der kom en kajakmand ombord. Det skete efter klassisk mønster. To bugter af et par ender blev firet ned og kastet om kajakken spidser. Så fik manden en ende stukket ned til at holde sig selv fast ved, hvorefter mand og fartøj blev halet ombord. Det var en stor benefice for en kajakmand at være den første til at komme ud til det anløbende skib. Han blev lods, fik et rugbrød og ti kroner i dusør. Ombord blev han bespist, og i de dage var det av betydelig sjældenhed for grønlænderne at blive beværtet av danske.

Så snart Freuchen fik fri, skyndte han sig i land. En af de første, han mødte, var fru Wagner, der var gift med en af de danske embedsmænd. Da han fortalte hende, at han skulle med på Mylius’ ekspedition, opdagede han med det samme, at Mylius ikke var populær blandt de danske embedsmænd i Grønland. Et af formålene med Den litterære Grønlands-Ekspedition havde været at skrive kritiske artikler til danske aviser om forholdene i Grønland, især om den måde, kolonien blev forvaltet på, samt den måde, danske embedsmænd opførte sig på. Det havde han gjort, og det havde givet voldsomme dønninger både i Danmark og i Grønland. Den oplevelse var med til at skærpe Freuchens kritiske indstilling over for autoriteter, især de uduelige – og dem var der mange af – og over for forholdene i Grønland i det hele taget. Den holdning bibeholdt han hele livet.

Så gik det anderledes lystigt til ved aftenens dansemik i bødkerværkstedet. Rundt om på bræddestabler og tønder sad børn med lys i hænderne. En harmonika sørgede for musikken, rundt og rundt gik det, og inden længe havde Freuchen lært sig trinene. Da festen var på sit højeste, stivnede det hele pludselig. Nogle af de fornemme danskere var dukket op for at se, hvordan pøblen morede sig, og da de selv ville danse med, blev det hele lidt pinligt. Der kom ikke gang i festen igen, før de var gået.

Freuchen koketterede ofte med, at han var sømand og vagabond. I direkte forstand var han aldrig nogen af delene, alligevel giver det god mening.

Bagefter blev Freuchen inviteret på kaffe hos den navnkundige redaktør Lars Møller, hvor han fik mere at vide om Mylius-Erichsens litterære ekspedition og især om Knud Rasmussen. Det lykkedes Freuchen at komme alt for sent tilbage til skibet, og da han bedyrede, at det ikke var fordi, han havde ligget hos en af pigerne, fik han at vide, at han var en idiot.

Som straf for sin udeblivelse blev han straks sat til at rense rørene i kedlen. Det viste sig at være et ganske forbandet job, der bestod i at trække en stor stålbørste gennem rørene. Skønt ilden var slukket, var der stadig meget varmt i bunden af kedlen. Plads var der ikke, og manglen på ilt gjorde, at Freuchen pludselig besvimede. Det lykkedes de andre at få ham halet ud. Resten af dagen tilbragte han i køjen, forslået og udmattet. Han vågnede først næste dag, da de var ved Sukkertoppen.

Næste mulighed for oplevelser i land var i Holsteinsborg, hvor det lykkedes Freuchen at blive forelsket i den lokale skønhed. Da han oplevede, hvordan hun dyppede sin hårpragt i en balje med menneskeurin, der var gemt under briksen til formålet, kølnedes hans følelser en smule – og da hun under dansen hele tiden fejede sin kavaler under næsen med det flot opsatte hår, forsvandt de sidste amourøse følelser i ammoniaktågerne. Skønheden måtte finde en anden til at følge sig hjem.

Hjemturen tog længere tid end forventet, så man måtte over Stornoway i Skotland for at laste kul, men en skønne dag stod de atter i København. Derfra rejste Freuchen hjem på besøg i Nykøbing. Rig på oplevelser og med mod på flere.

3

Danmark-Ekspeditionen

1906-1908

I de måneder, Den litterære Grønlands-Ekspedition havde opholdt sig hos polareskimoerne, havde Mylius-Erichsen måttet passe den syge Moltke, mens Knud Rasmussen levede det lokale liv og foldede sig ud. Han kunne sproget, det kunne Jørgen Brønlund også, så Mylius oplevede sig selv distanceret og udenfor. Det gav splid og misundelse, men Mylius var ambitiøs og ærekær. Som kompensation gav han sig til at digte sig oprejsning. Han planlagde allerede en ny ekspedition, og så snart de var kommet hjem, begyndte han forberedelserne.

Mylius var veltalende, havde gode forbindelser eller skaffede sig dem, var charmerende, og så besad han en stædig energi. Han ville have sit navn indskrevet blandt de største polarforskere.

Rejsen skulle gå til det nordøstlige hjørne af Grønland. Strækningen fra Koldewey-øerne til Kap Bridgeman var ikke kortlagt. Det skulle ske nu. Pearyland – var det en ø, eller var området landfast med resten af Grønland? Var der en Pearykanal? Mylius ville også tværs over indlandsisen, men længere mod nord end den berømte rejse, Nansen havde gjort.

Mylius mente, at hans erfaringer gjorde ham egnet som leder af ekspeditionen. I første omgang var det et individuelt projekt, men efterhånden udviklede det sig, så på det tidspunkt, da Freuchen kom i kontakt med Mylius, var det blevet både et nationalt og et politisk anliggende. Hele Grønland skulle sikres for Danmark.

Planerne havde ændret sig lidt for hver gang, de blev nedskrevet. Sidste version afsendte Mylius til sin komite den 21. juni 1906, tre dage før de skulle af sted. Samtidig fik hver deltager en kopi. Freuchen vidste altså præcist, hvad det hele gik ud på. Den endelige plan var detaljeret, men hovedindholdet forblev det samme. De ville gå gennem isen så langt mod nord som muligt, lægge depoter ud og selv søge vinterhavn nede ved Koldewey-øerne. Derfra skulle områderne undersøges zoologisk, geologisk, biologisk; der skulle måles op, og der skulle tegnes kort både mod nord og syd. Meteorologiske undersøgelser var også en vigtig del. Desuden skulle der udlægges støttedepoter for de slædehold, der i løbet af foråret 1907 skulle rejse mod nord for at klarlægge områderne omkring Pearykanalen samt søge helt op til Grønlands nordligste punkt. Traverseringen af Grønland og en række underpunkter samt forskellige retrætemuligheder skitseredes. I løbet af de næste to år blev det meste gennemført, men ikke alt.

For Freuchen blev det en lærerig rejse, der hærdede ham på sjæl og legeme. I hvert fald blev hans indre kompasnål drejet mod arktiske egne. Her var der eventyr, udfoldelse, liv.

Nu nærmede avrejsens dag sig. Forvirringen tog ikke av, men snarere til. Der var desuden en valfart ned til skibet for at se på de tossede mennesker. En del ville vel også tage os i øjesyn, fordi der var fare for, at vi aldrig ville komme tilbage. En polarekspedition var i de dage ikke så lidt af en sensation. Og Mylius-Erichsen gjorde ikke noet til, at det skulle komme til at se mindre voveligt ud.

Det hørte med til tiden, at det, der kunne blive til død og fordærv for andre, hade sensationen i sig.

Den 24. juni 1906 om formiddagen var der stor opstandelse nede ved Nordre Toldbod i København. Kongen uddelte royale håndtryk og ønskede lykke på rejsen, statsministeren var der sammen med alle, der gerne ville se, og alle dem, der gerne ville ses. Danmark, som det indkøbte ekspeditionsskib – en gammel, afrakket sælfanger på 420 brt. og indkøbt for 36.000 kr. – var blevet omdøbt til, blev trukket ud af havnen. Hurra, hurra, en polarekspedition var en begivenhed. Mange var begejstrede, andre bekymrede. Dækket var ét rod, skibet var dårligt trimmet, stævnen lå for dybt i søen, det kunne alle se.

For mig var det noet højtideligt og omtrent uvirkeligt, at jeg nu var medlem av en av de ekspeditioner, jeg hade læst meget om.

På én måde var denne ekspedition anderledes end andre. Og det skulle få konsekvenser.

Ganske vist var det ikke noen veludrustet ekspedition. De „demokratiske“ ideer, som Mylius-Erichsen troede sig i besiddelse av, var således helt uigennemtænkte. F.eks. mente han, at alle var „lige“, når hver mand selv skulle sy sine soveposer eller hjælpe til med at lave mad. Derved oplevede man, at J.P. Koch og dr. Wegener og andre, som dagligt udførte deres videnskabelige arbejde, sad og syede i deres sparsomme fritid, mens matroser, der i vinterens løb intet hade at lave, bare sad med hænderne i bukselommerne og drev. Ligeledes var alle efter tur koksmat og vartede op ved bordet i messen. Så sømændene havde masser av tid og videnskabsmændene aldrig en time til overs. Det var nu Mylius’ form for demokrati. Men trods alt dette må det siges, at kammeratskabet ombord var godt, og at vi alle, bortset fra enkelte „figurer“ i selskabet, kom fint ud av det sammen.

Så gik det op gennem Øresund. Kronborg sendte dem af sted med fem salutskud, og vel var Kattegat ikke verdenshavet, men kunne dog levere en frisk brise lige kraftig nok til at rive klyverskødet løs, så sejlet flængede og fore-bramråen knækkede. De måtte ind til Frederikshavn for at reparere. Desuden skulle hele lasten stuves om. Skibet måtte gøres sødygtigt.

Under arbejdet med kullene i Frederikshavn gik det galt. I sin bog om Danmark-Ekspeditionen skriver Achton Friis:

Freuchen, der på opturen sammen med Hagerup og Gundahl fungerede som fyrbøder, kvæstede en dag to mellemhåndsben grundigt ved, at en hel bunke svære kulstykker væltede ned over hans hånd. Da Freuchen er af den slags folk, der sjældent lader en lejlighed til at komme galt af sted gå fra sig, faldt det ham naturligvis ikke ind at benytte den sædvanlige jernstang til at rage kullene ned med inde i boksene. Da vi bebrejdede ham det letsindige i at stikke hænderne ind gennem det farlige hul, sagde han: „Jamen, jeg havde dog først stukket hovedet langt ind for at se, hvor jeg skulle ta’e og rive løs.“

Trods omstuvningerne viste Danmark sig hurtigt at være en dårlig sejler. Hun var for tungt lastet, gik dårligt i søen, og maskinen var kun tænkt som en hjælp. Krydse kunne hun ikke, og flere gange drev vinden dem mere tilbage end frem. Efter en del slingerage nåede de Trangisvåg på Færøerne, hvor de skulle hente 70 hunde, deres skindtøj samt grønlænderne Tobias Gabrielsen og Hendrik Olsen, der ventede på dem der. Nogle dage efter nåede de Eskefjord på Island. Efter lastning af nye kulforsyninger, en del omstuvning – et træhus måtte efterlades – tre dages hårdt arbejde og tre nætters afskedsfest, der gjorde voldsomt indhug i ekspeditionens beholdning af champagne, gik det nordpå, øst om Jan Mayen, op mod tågen og isen.

Hundene led slemt. De boede på dækket og var konstant våde og kolde. Alt blev svinet til af hundelort. Fra rebene over på mændenes hænder, fra dækket op under fødderne og rundt i hele skibet. Kun bølger, der slog ind over dækket, kunne vaske det værste væk. En af dem tog en hund med. Længe kunne mændene se og høre dens kamp for livet. Så forsvandt den.

Den første is er altid en oplevelse, og hvor gammel man end bliver, så trætter is aldrig. De mærkelige formationer, den kan antage, de skønne farver og den mystiske storhed, der er over polaris, der kommer listende så uimodståeligt, betager altid sin beskuer. Is er så uudgrundelig. Undertiden kan den opføre sig venligt og imødekommende. Men til andre tider kan is vise en kraft og ubarmhjertighed, som ingen vil forstå uden at have oplevet det. Man kan komme sejlende ind mod isen og så finde den trykket sammen, som om det var en fast grænse mod det uigennemtrængelige.