Volker Kutscher

SAGEN
VATERLAND

Gereon Raths fjerde sag

På dansk ved
Hanne Lund

Lindhardt og Ringhof

Året 1932 bliver vores år, det år, hvor republikken sejrer
endeligt over sine modstandere. Ikke en dag, ikke en time
længere vil vi være i defensiven – vi angriber!
Angreb over hele linjen! Allerede vor opmarch skal
være del af den almindelige offensiv.
I dag kalder vi – i morgen slår vi til!

Karl Höltermann, SPD, december 1931

Prolog

Søndag d. 11. juli 1920

Han er på farten igen og sniger sig gennem skovene, har forladt sit tilholdssted og baner sig vej gennem krattet, ingen vil kunne høre ham, ingen se ham. Der ligger en gullig tyngde i luften, selv i træernes skygge mærker han dagens varme, sommeren har holdt sit magtfulde indtog. Lindeblomsterne udspreder deres duft, ligesom vinterbyggen på markerne ovre ved Markowsken. Tokala står stille og ånder dybt ind. Han kan også allerede lugte søen og glæder sig til et bad i det kolde, bløde vand.

Jo nærmere han kommer målet, desto langsommere bliver hans bevægelser. Han er sky, og hvis han en sjælden gang viser sig for andre, er det kun for at jage dem en skræk i livet. Han bryder sig ikke om, at de kommer ud i hans skov, han bryder sig ikke om deres høje stemmer, når de råber eller kalder, og deres hensynsløse trampen gennem underskoven er for ham et tegn på foragt for alt det, der er ham helligt.

I hytten har han et spejl hængende, og somme tider, før han går ud, gnider han sit ansigt ind i sort jord, så hans øjne lyser vildt, og han ser ud som et rovdyr, når han blotter tænderne. I tusmørke gør det ham så godt som usynlig, men nu står solen højt på himlen, og han har ikke gjort noget forsøg på at camouflere sig. Så meget mere forsigtigt sniger han sig af sted, hans mokkasiner er af elgskind, med dem på bevæger han sig lydløst som en kat.

Tokala må være forsigtig, søen hører til deres rige, han vil kunne støde på mennesker. De vover sig ikke ind i hans skove, dér gribes de af angst, angst for mosen og angst for kaubuk’en.

Kaubuk. Ja, det kalder de ham, fordi de ikke kender noget andet navn for ham. De har for længst glemt hans gamle navn, som han selv dårlig nok kan huske længere, og endnu mindre kender de til det nye, som han gav sig selv, dengang han forlod deres verden for mange vintre siden, hans sande navn, hans krigernavn.

Tokala.

Ræven.

Som en ræv stryger han gennem skovene og skjuler sig i sin hule, og de lader ham være. De lader ham leve sit liv, som han selv vil, og han lader dem leve deres; ingen blander sig i den andens eller de andres verden, sådan har den stiltiende aftale været i årevis. Der er farligt i deres verden, men af og til er han nødt til at løbe risikoen og opsøge deres byer og landsbyer ved nattetid, når han har brug for nye bøger eller petroleum eller noget af det, der ikke vil gro ude hos ham i mosen.

Hans forsigtighed er ikke overdrevet, han er næsten nået til søen, da han hører nogen nynne og synge og standser op midt i en bevægelse og lytter. En kvindestemme, en ubestemmelig melodi. Langsomt kryber han hen til sit skjulested ved bredden. Tokala har genkendt hende alene på stemmen, endnu før han ser hendes sommerkjole lyse hvidt og rødt gennem grenene.

Niyaha Luta, det kalder han hende.

Han har set hende før, nogle få uger tidligere på samme sted, og også dengang havde han siddet og krøbet sammen i sit skjul uden at turde røre sig. Han vidste, at hun ikke kunne se ham i mørket fra det tætte buskads, og alligevel syntes han, at hun så direkte på ham, da hun et øjeblik havde set op fra sin bog. Åbenbart havde hun ikke forladt byen i hemmelighed og alene, for nu hørte han en metallisk skramlen og raslen og så straks efter en mand komme ud af skoven trækkende med en cykel. Hun havde ventet ham, det kunne man se. Og så kyssede hun ham. Det havde faktisk været hende, der kyssede ham, ikke omvendt, og Tokala blev klar over, at det ikke var første gang, de mødtes, og at deres møde ikke var nogen tilfældighed.

På det tidspunkt havde han trukket sig tilbage fra sit skjul og var forsvundet ind i skovens mørke.

Og nu er hun her igen, og Tokala kryber sammen på sit gemmested, ser hendes kjole med et mønster af røde fjer på en baggrund af lysende hvidt, han ser hendes bare ben, som hun sidder dér og dingler med ned i vandet. Hun sidder på den solbeskinnede gren, der rager ud i søen, nøjagtig ligesom dengang, og også nu læser hun i en bog.

Man hører kvistene knække, da en mand træder ud af skoven. Det er ikke ham med cyklen, det er en anden, og Tokala kan se på hendes ansigt, at det ikke er én, hun har ventet. Hun smækker bogen i, som om hun er blevet taget i noget forbudt.

„Nå, så det er her, du strejfer om,“ siger manden.

„Jeg strejfer ikke om, jeg læser.“

„Du læser! Midt ude i vildnisset, nu, hvor alle ellers er taget ind til byen, selv bønderne fra Jewarken og Urbanken, for at gøre deres pligt for fædrelandet?“

Der bliver talt meget om fædrelandet i disse dage. Tokala forstår ikke, hvad de taler om. Og hvorfor han bliver jaget af mænd i uniform, når han kommer tilbage fra Suwalki med et par flasker petroleum eller salt i bytte for sine skind. For ham gør det ingen forskel, om han befinder sig i Markowsken Skov eller ved Karassewo, men for dem er forskellen åbenbart lige så stor som mellem himmel og helvede. Grænsen. Det er aldrig gået op for ham, hvad de mener med det. Skoven er den samme på begge sider af grænsen, og Tokala vil aldrig komme til at forstå, hvorfor det ene træ skulle være preussisk og det andet polsk.

Det plasker, da manden træder ud i det lave vand ved søbredden og går over til Niyaha Luta.

„Og du vover dig uden videre så langt ud i skoven! Er du slet ikke bange for at fare vild i mosen? Eller for, at kaubuk’en kommer og ta’r dig?“

„Jeg er ikke noget barn længere, som man kan skræmme med den slags.“

„Nej, det passer, du er i sandhed ikke noget barn længere.“ Manden ser på hende på en måde, som Tokala ikke bryder sig om. „Du er en voksen kvinde. Nu har du endda stemmeret.“

„Jeg har været henne og stemme, lige efter kirke. Hvis det skulle interessere dig.“

Tokala fornemmer, at hun prøver at lyde kæk og modig, men hendes stemme ryster lidt.

„Interessere mig …“ Han pruster foragteligt. „Og bagefter kunne det ikke gå stærkt nok med at komme herud …“

Hun ser sig nervøst om. Som om hun er bange for, at manden med cyklen hvert øjeblik skal dukke frem fra skoven. Tokala bliver siddende stille i sit skjul og deler hendes nervøsitet.

„Har det måske noget at gøre med, at der hænger et rødt lommetørklæde på bymøllebroens gelænder?“

Hun siger ikke noget, og manden kommer nærmere, helt hen til den gren, hun sidder på. Han peger på barken.

„Nogen har åbenbart skåret et hjerte her,“ siger han.

„Virkelig?“

Hun lyder igen modigere. Fortvivlelsens mod.

„A punktum, M punktum,“ siger han og lader fingrene glide hen over barken, „og ved siden af står der J punktum og P punktum. Det er helt frisk.“

Hun siger ikke noget, men Tokala kan læse angsten i hendes øjne.

„A.M., det kunne jo for eksempel være dig, min due.“

Han lader pegefingeren følge bogstaverne i barken.

„Men hvem er J.P.?“ spørger han.

Tokala kan se, hvordan hendes angst langsomt forvandles til vrede.

„Hvad er det, du prøver at sige?“ Nu lyder hun aggressiv. „Hvad fanden er det, du prøver at sige?“

„At du har gjort dig lækker for en eller anden fyr, det er det, jeg prøver at sige! Og hvad jeg mener om det!“

Nu råber manden meget højt. Tokala holder sig for ørerne i sit skjul, men kan ikke undgå at høre manden.

„Jeg har aldrig lovet dig noget!“

Hun er sprunget ned fra grenen, står med de bare fødder i det lave vand og ser rasende på ham med lynende øjne.

„Såh?“ siger han. „Men ham polakken, ham har du lovet noget, eller hvordan skal jeg forstå det her?“

„Du behøver aldeles ikke at forstå noget som helst, det rager overhovedet ikke dig!“

„Folk snakker om jer! Du er ikke engang myndig endnu og føjter rundt med ham fyren og sender ham forelskede blikke!“

„Jeg har ikke lovet dig noget, og sådan én som dig skal aldrig i livet få lov at røre mig!“

Manden tumler baglæns, som om hendes ord har ramt ham bogstaveligt. Som stokkeslag. Så står han igen roligt på begge ben. Og hans stemme er nu mere dæmpet.

„Men han får lov, ikke? Ham polakken?“

„Han er ikke polak, han er preusser ligesom dig.“

„Så indrømmer du det!“

„Og hvad så? Måske gifter jeg mig med ham!“

„En katolik? En af deres venner, de dér polakker?“

„Jeg kan ikke se, hvad det angår dig.“

„Hvad det angår mig? Og det spørger du om?“

„Ja, det gør jeg! Jeg ved ikke, hvad du kommer her for. Forsvind og lad mig være!“

„Nej, fandme vil jeg ej. Nogen er jo nødt til at lære dig lidt manerer! Når nu din far ikke har gjort det!“

„Du vover på at røre mig!“

Manden går et skridt nærmere, og hendes øjne lyner imod ham, men det lader ikke til at skræmme ham.

„Bare et kys,“ siger han, og det lyder alt andet end kærligt. „Hvis du kysser ham polakken, så har jeg også ret til at kysse dig!“

Han griber hende med begge hænder om de tynde arme, der prøver at holde ham på afstand. Tokala sidder sammenkrøbet i sit skjul og ser, hvordan manden holder hende fast og prøver at trykke sin mund mod hendes ansigt, og hvordan hun prøver at undslippe. Han er den stærkeste.

„Slip mig,“ råber hun, da hun omsider har fået munden fri igen.

„Hvad er der dog? Sådan en ludder kan vel overhovedet ikke få nok af mænd, kan hun?“

Manden tvinger hende ned mod jorden med et fast greb, ned i søbreddens lave vand, som plasker, da hun forsøger at kæmpe sig fri. Den mand er ond, Tokala vidste det jo.

„Slip mig!“ skriger hun, men den onde mand slipper hende ikke, hendes skrig bliver til en gurglen, hendes hoved må være under vand.

Tokala vender blikket væk. Og ser en anden kvinde og en anden mand, ikke i søen, i en hytte, i lyset fra en petroleumslampe. Kvinden bløder over det ene øje, manden er rød i hovedet, han er fuld og vred, og han slår til og river hendes natkjole i stykker …

Tokala fortrænger billedet og ser igen over mod søbredden og ser, hvordan manden trænger ind på kvinden derovre. Noget i ham vil gribe ind, men en anden stemme holder ham tilbage. Han skal ikke blande sig i menneskenes verden! Hvor mange mænd er der mon ikke bare i den by derovre, som er voldelige mod deres kone? Det er deres verden, og Tokala ved godt, at den er ond. Det er derfor, han har forladt den. Dem i byen, de blander sig ikke i hans liv, og han blander sig ikke i deres, sådan har det været i årevis, og han kan ikke forestille sig noget andet liv.

Han kan ikke holde ud at se på det mere, han må hjem i sin egen skov, ikke et sekund længere kan han blive her. Og idet han langsomt skubber sig baglæns, som han har lært det i bøgerne, når han lige at se, hvordan den onde mand flår i hendes sommerkjole, og han hører lyden, da stoffet bliver revet i stykker, han ser, hvordan manden lægger sig oven på den forsvarsløse kvinde og åbner gylpen i sine bukser, hvordan han med den anden arm presser hende ned og spreder hendes lår med knæene. Tokala hører hende skrige, og endnu en gang kvæles skriget i gurglen, da hendes hoved et øjeblik er under vand. Og han ser igen kvinden med den sønderrevne natkjole og hendes livløse øjne.

Med det billede i hovedet løber han væk, løber ind i skoven, løber så hurtigt, han kan, løber væk fra deres verden og al deres vold, langt væk, så langt væk som muligt.

Det onde er vendt tilbage, det onde, han engang flygtede fra, og som han havde følt sig i sikkerhed for i sine skove.

Han løber og løber, flygter fra sin fortid, som han alligevel ikke kan undslippe. Da søen er langt bag ham, står han endelig stille, midt i skoven, og det brøler og skriger ud af ham, så fuglene flyver op. Dér står han i sin hjælpeløshed og afmagt og skriger.

Det går ikke! Du kan ikke have del i deres verden uden at opleve smerte, uden at kalde det onde tilbage, ikke engang som iagttager. Det er den lektie, du har lært. Nu ved du, endnu mere sikkert end før, hvorfor du er nødt til at holde dig væk fra deres verden; hvorfor det er det eneste rigtige at holde sig væk fra dem og leve i skovene.

I

Berlin

2.-6. juli 1932

The sun beating down on dead bodies doesn’t know about the future, doesn’t see the big picture, it just knows where to send the flies.

Ed Brubaker, Sleeper, Sæson 2, #7

1

Så mørk og øde havde Reinhold Gräf aldrig før set Potsdamer Platz. Det var tidligt om morgenen, klokken var kvart over fem, lysreklamerne slukket for længst, og bygningerne rundt om pladsen ragede op i himlen som sorte klipper. Den sorte Maybach, hvor kriminalsekretæren sad og kiggede ud ad sideruden, var den eneste bil i det ellers så travle kryds. Ikke engang trafiktårnet var bemandet på dette tidspunkt, lysene skinnede mat bag glasset. Gräf pressede panden mod bilvinduet og betragtede regndråberne, der samlede sig til små bække på ruden og blev blæst væk af vindmodstanden.

„Er det ikke Haus Vaterland?“ lød det fra Lange på bagsædet. „Det dér med kuplen?“

Gräf svarede ikke, han bad chaufføren standse og klappede vinduet ned. Den ordensbetjent, der stod i regnen på Stresemannstraße, havde allerede genkendt mordbilen og nærmede sig.

„Vareindleveringen, hr. kriminalassistent!“ Den uniformerede pegede ned ad Köthener Straße og gjorde honnør.

„Kriminalassistenten kommer senere,“ sagde Gräf. Han klappede ruden op igen og gav chaufføren tegn til at svinge til højre.

Gräfs humør var ikke det bedste. Lange var den eneste, der var taget med; han havde ligesom Gräf haft vagt denne nat i drabsafdelingen. Christel Temme, stenografen, havde de måttet kime op af sengen for derefter at hente hende i Schöneberg. Ud over chaufføren og de nævnte havde Gräf ikke kunnet få fat i nogen på dette tidspunkt, i gråzonen mellem midnat og morgen, ikke engang en kriminalassistent. Selv om Gereon Rath var på tilkaldevagt, havde det ikke været muligt at nå ham på telefonen. Efter fire forgæves forsøg havde Gräf givet op og sat sig ind i mordbilen sammen med Lange for at samle stenografen op og omsider komme af sted til gerningsstedet. Ingen havde sagt et ord på hele turen, før Lange brød tavsheden med sin overflødige bemærkning.

Selvfølgelig var det Haus Vaterland. Ad Köthener Straße kørte de ned langs den mørke bagside, forbi en endeløs række høje rundbuer, nødtørftigt belyst af gadelygternes gaslys. Engang havde Ufa haft til huse her, men så havde Kempinski for en masse penge fået det enorme kompleks bygget om fra grunden til Berlins største forlystelsestempel. Og nu rummede Haus Vaterland under ét og samme tag alle de fornøjelser, den gennemsnitlige turist fra provinsen forventede af en vellykket aften i verdensbyen Berlin: mad, sprut, dans og letpåklædte korpiger.

Regndråbernes tråde skinnede i det grelle elektriske lys, der faldt ud fra en åben port i enden af bygningen. Leverandørindgangen befandt sig længst muligt væk fra den trafikerede Stresemannstraße. Der holdt to biler ved kantstenen, en lys varevogn med åben bagdør og en mørkerød Horch. Mordbilens chauffør parkerede bag dem, steg ud og holdt døren for Gräf.

„Ja tak, Schröder, men nu er jeg jo ikke ligefrem politidirektøren.“

„Javel, hr. kriminalsekretær.“

Mathée Luisenbrand, den smager. Det stod der på siden af varebilen, som holdt direkte foran indgangen, og derunder med mindre typer: Herbert Lamkau, Spirituosa. Regnen tog til i styrke, Gräf trak hatten dybere ned i panden.

„Glem ikke fotografiapparatet,“ bjæffede han til Lange, der allerede var på vej ind i tørvejr. Det kom til at lyde mere barsk, end Gräf havde villet, han havde bare haft til hensigt at understrege, så det ikke kunne misforstås, hvem der ledede efterforskningen her, så længe den vagthavende kriminalassistent glimrede ved sit fravær. Lange skulle ikke bilde sig noget ind: Kriminalassistentaspirant var ikke nogen tjenestegrad, manden var kriminalbetjent nu som før, og om han bestod prøven til kriminalassistent, det måtte tiden vise. Indtil da stod Reinhold Gräf i hvert fald over ham i rang.

Kriminalbetjenten adlød uden vrøvl og gik om til mordbilens bagagerum; prøvede at få det op, prøvede en gang til, denne gang mere energisk, men intet skete. Gräf vidste godt, hvad der var galt, i vådt vejr satte klappen sig for det meste fast. Man skulle bruge et særligt trick, det burde kriminalbetjenten vel egentlig have fået lært i løbet af alle de måneder, han nu havde været på Alex.

Kriminalsekretæren gik i en bue uden om vandpytterne og over til den klart oplyste leverandørindgang, hvor der stod en ordensbetjent på vagt. Regnen havde samlet sig i Gräfs hatteskygge og løb ned på betongulvet, da han bøjede hovedet for at fiske sin tjenstlige legitimation op af vestelommen. Betjenten trådte et skridt tilbage, så styrtsøen ikke skulle ramme hans støvler.

„Til tjeneste: Overbetjent Reuter fra sekstende distrikt, Voßstraße. Vi har modtaget telefonisk anmeldelse om et ligfund klokken fire toogtredive. Vi har besigtiget stedet og informerede derefter straks drabsberedskabet.“

„Bemærkede De noget særligt?“

„Nej, hr. kriminalassistent, ikke andet end …“

„Kriminalsekretær,“ sagde Gräf. „Kriminalassistenten er på vej.“

„Melder hr. kriminalsekretæren: Ikke noget særligt at bemærke. Undtagen at manden er død.“

Gräf nikkede. „Hvor ligger det, vores lig?“

Det rykkede i mandens chakot, den pegede op i betonloftet.

„Ovenpå.“

„På taget?“

„Nej, i vareelevatoren. På fjerde sal. Eller tredje. Den er gået i stå.“

Gräf så sig om. Til venstre var der to glatte, simple elevatordøre af metal. Til højre førte en betontrappe op.

„Vi har forbudt enhver brug af elevatorerne,“ sagde betjenten, „af hensyn til de tekniske undersøgelser.“

„Udmærket,“ sagde Gräf anerkendende. Den slags omhu var ingen selvfølge i ordenspolitiet, selv om Gennat aldrig blev træt af at prædike om principperne for moderne politiarbejde også for de blå. „Har det medført problemer af nogen art?“

„Kun med retsmedicineren. Han bandede, da han blev nødt til at tage trappen.“

„Er der da ingen personelevatorer?“

„Jo, masser. Men ikke her omme bagved. Længere fremme i bygningen, i midterhallen.“

Gräf sukkede og nikkede til stenografen, der i mellemtiden også havde indfundet sig og nu stod og rystede vandet af sin paraply. „Vi bliver nødt til at tage trappen, frøken Temme,“ sagde han og åbnede døren. Han nåede at se, at Lange endelig fik bagagerummet lukket op, før han begyndte turen op på fjerde sammen med stenografen. Der stod en håndfuld mænd og så på dem, da de trådte ind fra trappeopgangen. Ved siden af den vagthavende ordensbetjent stod der en vagtmand fra det berlinske vagtselskab, desuden en mand, der tydeligvis måtte være kok, en håndværker i arbejdstøj og endelig en elegant, sportstrænet herre med mørke pletter fra regnen på sin sandfarvede sommerhabit. Gräf skaffede sig hurtigt et overblik over lokaliteterne: bag ham døren ud til trappeopgangen, i væggen til venstre to vinduer, i væggen overfor de to elevatordøre. Den venstre dobbeltdør stod åben, så man kunne se lige ud i den mørke skakt med den tykke wire, som bar den standsede kabine, hvoraf kun de to øverste tredjedele var synlige. Lyset i kabinen brændte stadig og belyste en stor stabel snapsekasser af krydsfiner. Kasserne stod på en tremmevogn med ordene Mathée Luisenbrand brændt ind i træet med svungne bogstaver.

Den smager, tænkte Gräf og viste sine tjenestepapirer.

„Hvad er der sket?“ spurgte han ind i gruppen.

Før ordensbetjenten eller nogen anden kunne nå at sige noget, havde habitmanden, som at dømme efter den uordentlige frisure var blevet hentet lige ud af sengen, sat sig i bevægelse.

„Jeg forstår det ikke, hr. kriminalassistent, det er alt sammen …“

„Kriminalsekretær,“ sagde Gräf. „Kriminalassistenten kommer straks.“

„Fleischer, inspektør Richard Fleischer,“ sagde habitmanden og rakte hånden frem. „Jeg er daglig leder af Haus Vaterland.“

„Ser man det.“

„Jeg håber, vi kan behandle denne ulykkelige hændelse diskret, hr. kriminalsekretær. Og hurtigt. Vi åbner om ganske få timer, og …“

„Vi får se,“ sagde Gräf.

Inspektør Fleischer virkede irriteret. Han var åbenbart ikke vant til at blive afbrudt. Og da slet ikke to gange efter hinanden.

„Alle vores elevatorer,“ fortsatte han, „også vareelevatorerne og selv køkkenelevatorerne bliver regelmæssigt kontrolleret, senest for tre måneder siden. Vi har trods alt sytten elevatorer her i huset og kan ikke tillade os at …“

„Men den er alligevel gået i stå, Deres vareelevator, ikke sandt?“

Fleischer så fornærmet ud. „Det kan De jo se,“ sagde han. „Men det er ikke derfor, hr. Lamkau er kommet af dage.“

„Den slags konklusioner må De hellere overlade til kriminalpolitiet. De kender afdøde?“

„Ikke personlig. Det er en af vores leverandører.“

Gräf nikkede og betragtede elevatorkabinen, hvor en skygge bevægede sig. Ved siden af snapsekasserne rejste der sig en mager skikkelse i hvid kittel, og et lyshåret hoved med skilning kiggede ud af kabinen. Selv om doktor Karthaus målte næsten en meter og halvfems, var der kun et brystbillede af ham at se. Det lignede et Mester Jakel-teater.

„Se, se, dér har vi minsandten kriminalpolitiet!“

Karthaus’ stemme lød metallisk hult inde fra skakten.

„Hr. doktor! Ubegribeligt, at Deres Horch altid er hurtigere fremme end mordbilen!“

„Beklag Dem ikke. Vær De hellere glad for, at det er mig, der har vagten. Doktor Schwartz ville næppe være klatret herind. Alderen taget i betragtning ville han nok heller ikke have kunnet.“

„Tja,“ sagde Gräf, „alderdommens værdighed lader sig ikke altid forene med det, vi laver her.“

„Det har De ret i,“ sagde Karthaus, „men jeg vil alligevel hellere bestille noget end stå her og trille tommelfingre!“

Gräf gik nærmere og kiggede ind i kabinen. Den døde mand lå ved siden af sine varer, iført en lysegrå købmandskittel. Ansigtet var blegt, læberne blå. Over ham var der bundet et rødt lommetørklæde fast til gitteret, stoffet så ud til at være gennemvædet af vand. Også hans hår og skuldre skinnede vådt, kitlens stof var mørkt af væde over skuldrene, og på gulvet omkring hovedet kunne man stadig se spor af en lille sø og en stribe vand, som var løbet hen i kabinens ene hjørne.

„Han har åbenbart været ude i regnen?“

Retsmedicineren trak på skuldrene. „Det må De spørge dem fra teknisk afdeling om. Jeg håber, de kommer snart, så jeg kan komme i gang.“

„De er på vej.“

„Og hvor bliver kriminalassistent Rath af?“

„Kommer tid, kommer Rath,“ sagde Gräf og forsøgte sig med et ordspil. Han pegede på døren, hvor det nederste af et kamerastativ stak frem, åbenbart på vej til at blive båret ind fra trappeopgangen. „Nu kommer først kollega Lange og tager billeder. Derefter kan De gå i gang med liget.“

Lange, der havde taget kamera og stativ på skulderen, så sig spørgende rundt i gruppen. Gräf nikkede bare kort i retning af elevatoren, og kriminalbetjenten forstod.

„Godmorgen, doktor,“ sagde Lange og firede det tunge apparat ned i elevatorkabinen. „Kunne De måske tage imod her?“

Gräf vendte sig om mod de ventende vidner. „Hvem var det egentlig, der fandt den afdøde?“

Kokken rakte hånden i vejret ligesom i skolen. „Mig, hr. kriminalsekretær.“

„Hr. Unger er en af vores chefkokke,“ sufflerede inspektør Fleischer.

Gräf var ved at være grundigt træt af den måde, forretningsføreren hele tiden førte sig frem på. „Og hvor var så De, da liget blev fundet, hr. inspektør?“ spurgte han.

„Jeg?“ Fleischer studsede. „Jeg var selvfølgelig hjemme. Hvorfor spørger De om det?“

„Det undrer mig ærlig talt, at inspektøren personlig opholder sig i huset på denne tid af dagen.“

„Nej, nu be’r jeg Dem! Man har fundet en død mand! Jeg blev naturligvis omgående informeret af vagttjenesten og kom altså straks.“

„Yderst prisværdigt,“ sagde Gräf og nikkede anerkendende. „Men jeg går ud fra, at de andre herrer her befandt sig på stedet, da liget blev fundet?“

Vagtmanden, kokken og håndværkeren nikkede.

„Godt. Så vil jeg starte med at udspørge Dem. Er her et fredeligt sted, hvor vi kan tale sammen?“

„Jeg … æh … jeg kunne tilbyde Dem mit kontor,“ sagde inspektør Fleischer, synligt overrumplet.

„God ide. Er der også en telefon?“

„Ja, naturligvis.“

„Så vær venlig at vise frøken Temme og mig derhen. Og sørg for at få kaldt alle de medarbejdere sammen, der befandt sig i huset, da liget blev fundet.“

Fleischer nikkede og satte sig i bevægelse. „Hvis De vil være så venlig at følge med mig. Vi skal to etager ned.“

Det lynede inde fra vareelevatoren. Lange var begyndt at fotografere. Gräf sukkede. Nu manglede han bare at finde ud af, hvor fanden Gereon Rath slog sine folder, så kunne dagen måske alligevel reddes.

2

Morgengryet lyste gråblåt gennem glastaget og var så småt ved at fortrænge det trætte lys fra de elektriske glødepærer. Rath syntes, at de almindelige banegårdslyde – stemmevirvar, højttalerskratten og trillefløjter – lød højere end ellers, hvad der nok måtte skyldes klokkeslættet. Det store ur viste treogtyve minutter over fem, og det forekom ham, at de fleste af dem, der færdedes her på Bahnhof Zoo på dette tidspunkt, var lige så trætte som ham selv trods den larm, de forårsagede. Han havde drukket to kopper sort kaffe; alligevel føltes det stadig, som om han ikke var til stede i sin egen krop, men svævede et eller andet sted over den, mens han betragtede sig selv: en høj, mørkhåret mand i lyst sommertøj med dertil passende hat, med en perronbillet i den ene hånd og en blomsterbuket og en rød hundesnor i den anden. En træt mand, der nu gik igennem perronafspærringen med en lige så søvndrukken sort hund i kølvandet.

Han havde nær glemt blomsterne, dem var han først kommet i tanker om, da han var kommet ind på Bahnhof Zoo. Og dér havde han set, at der allerede var lys i blomsterbutikken nede i hallen, og banket på ruden. Pigen, der var ved at fordele dagens friske blomster i vaser, havde været fuld af forståelse og åbnet butikken og – mod ekstrabetaling – bundet en buket til ham. Sådan stod de nu dér på perronen som noget, nogen havde bestilt, men glemt at afhente: en mand, en hund, en blomsterbuket.

Rath strakte sig og vippede på tåspidserne for at få gang i blodomløbet, så tog han cigaretetuiet op af inderlommen, klemte blomsterne fast under den ene arm og fik ild på en Overstolz. Egentlig burde han slet ikke stå her, han stod på weekendens vagtliste, og det betød, at han hele tiden skulle være til at få fat på telefonisk. Det var normalt på Alex, at man gav besked om det telefonnummer, hvor man kunne træffes, hvis man ikke agtede at tilbringe hele weekenden med at sidde hjemme og vente på at blive ringet op. Rath formodede, at Buddha, Ernst Gennat, chefen for drabsafdelingen, alene ud fra de telefonnumre, folk efterlod sig, når de var på tilkaldevagt, var i stand til at danne sig et præcist billede af sine ansattes vaner: de knejper, de kom på, og de restauranter, teatre, biografer, sportshaller, væddeløbsbaner, måske også kvinder, de besøgte. Af samme grund blev Rath som regel hjemme, når det var hans tur. Som nu i dag, hvor han bare ikke havde fået sagt til nogen på Alex, at han havde et hurtigt ærinde på Bahnhof Zoo. Han regnede med at være væk i en halv time, måske tre kvarter. Hvad skulle der kunne nå at ske?

I den senere tid havde der næsten ingen drabssager været – når man så bort fra kommunisterne og nazisterne, der med stadig større fornøjelse slog hinanden ihjel, efter at den nye rigsregering som en af sine første regeringshandlinger havde tilbagekaldt regeringen Brünings forbud mod SA. Så sent som den foregående dag havde der været skyderier i Wedding og Moabit. Resultat: en død nazist, otte sårede. Den slags sager tog det lokale kriminalpoliti sig af, fra Alex var det kun, om overhovedet, Politisk Politi, der rykkede ud. Ellers var det især selvmord, der stod på programmet, nu som før: I Grunewald havde en eller anden blæst hjernen ud på sig selv, på Bernauer Straße havde en kvinde kastet sit femårige barn ud ad vinduet og var bagefter selv sprunget. Altså det daglige vanvid.

Arbejdet i drabsafdelingen havde sjældent forekommet Gereon Rath så meningsløst som i den senere tid. Han havde altid ment, at det var politiets opgave at sørge for sikkerhed og orden; nu var han begyndt at synes, at politiet bare var dem, der fejede skårene sammen.

Det skrattede i højttaleren på perronen, og en stemme forkyndte med militærisk snerren, at Nordekspressen ville ankomme til Berlin med cirka ti minutters forsinkelse. Rath knipsede Overstolz’en ned på perronen og tændte straks en ny. Altså en cigarets tid til. Han kunne mærke, at nervøsiteten tog til, jo længere hendes tog lod vente på sig. Der var ikke andre end ham selv på perronen, ingen grinemand, ingen Greta, ingen, der ville kunne virke forstyrrende; det var han sikker på efter de to opringninger, han havde foretaget. Rath vidste godt, at de fleste af Charlys venner under alle omstændigheder nødig løb på ham; det havde de indtil videre altid prøvet at undgå. Eller omvendt, det stod ham ikke helt klart. Han havde i hvert fald endnu ikke kunnet stille noget op med alle de jurister og studerende.

Han tænkte på, hvordan han i efteråret havde fulgt Charly til toget, og hvor elendig han havde følt sig ved den lejlighed. Nu kom hun så endelig hjem, og han følte sig næsten lige så elendig, selv om der ikke var noget, han havde længtes så meget efter som netop dette øjeblik. Det havde været planen, at hun skulle være i Paris et semester, men så var det alligevel blevet til to. De havde skrevet mange breve og også telefoneret, men var kun mødtes en enkelt gang et par uger efter hendes afrejse på et hotelværelse i Köln, og efter en heftig kærlighedsnat havde de igen sagt farvel til hinanden. Hans længe planlagte julebesøg i Paris var faldet på gulvet, fordi han ikke havde kunnet få fri. En lejemorder havde gjort Berlin usikker, en skarpskytte, der gjorde det af med sine ofre med et enkelt skud præcis i hjertet og ikke efterlod sig spor. Hans første offer, en sagfører, nok ikke helt fin i kanten, havde mødt sin skæbne ude foran Operaen i Charlottenburg. Det eneste, morderen havde efterladt sig, var projektilet, absolut ikke andet, og Czerwinski, den tykke kriminalsekretær, havde forsøgt sig med en vits ude på gerningsstedet: „Måske var det Fantomet i Operaen.“ Dermed var der sat navn på morderen, og hovedstadspressen havde taget imod det med kyshånd.

Fantomet, som attentatmanden siden blev kaldt også internt i tjenesten, havde spændt ben for hans juleferie, men Rath havde så trøstet sig med, at Charly skulle komme hjem allerede midt i februar. Eller at de måske fik fat på Fantomet allerede før årsskiftet, så han i det mindste kunne tage et par dage til Paris og fejre nytår.

Ingen af delene var sket.

De havde ikke fået fat på Fantomet, hverken før nytår eller i det nye år, tværtimod havde den ukendte gerningsmand myrdet videre. Mindst to drab mere gik på hans konto, sandsynligvis flere, den mystiske skarpskytte var blevet til et symbol på den ellers så succesforvænte afdeling A’s svigten.

Og Charlys hjemkomst … Sidst i januar, to uger før den aftalte dato, havde hun telegraferet til Berlin, at hendes kontrakt var blevet forlænget, og Rath havde ladet, som om det glædede ham på hendes vegne, og ønsket hende til lykke, selv om han på ingen måde havde været i humør til det. På det professionelle plan så alt ud til at forløbe på bedste måde i Paris, frøken Charlotte Ritter var ved at skabe sig et navn i juristernes verden. Men i Gereon Raths verden så det noget anderledes ud. Det fotografi, hun havde givet ham, da hun rejste, forekom ham efterhånden fuldstændig uvirkeligt; som om det viste et menneske, der ikke fandtes.

Men alt det var overstået nu. Hun kom tilbage, endelig, og han havde lovet sig selv, at han aldrig mere ville lade hende være væk så længe. Han havde lovet sig selv nu omsider at tage sit liv i sine egne hænder.

Han havde netop sendt det næste cigaretskod ned på skinnerne, da det blev meddelt i højttaleren, at toget kørte til perron. Endelig. Rath rankede sig, rettede lidt på tøjet og så frem mod lysene, der langsomt voksede ud af morgendæmringen, først lydløst, indtil Nordekspressen også skubbede sin egen støj ind på banegården og fyldte hallen med hvæsen og vanddamp og høj metallisk hvinen. Midnatsblå sovevogne rullede forbi Rath, langsommere og langsommere, indtil toget med en sidste hvislen fra ventilerne holdt stille.

Et øjeblik var der så roligt, at man kunne tro, tiden var gået i stå, så fløj dørene op, og overalt steg der folk ud af vognene og fyldte straks perronen med støj og snak. Rath strakte hals og spejdede efter Charlys slanke skikkelse. Håbløst i den vrimmel. Han måtte træde et skridt tilbage, fordi han ellers var blevet væltet over ende. Men pludselig begyndte hunden at gø, logre heftigt og hive og slide i snoren af alle kræfter. Rath fulgte efter og lod Kirie trække ham med gennem mylderet.

Og da så han Charly stå dér på perronen, så hendes søgende blik og måtte stå stille, så stærkt virkede synet på ham. Hunden gav et hyl fra sig, da snoren strammedes, og så forbavset tilbage på sin herre. Rath stod bare og stirrede på Charly.

Egentlig havde hun ikke forandret sig, og alligevel havde han nær ikke genkendt hende. Håret, hendes mørke hår sad anderledes, end han huskede det, det var kortere og klippet på en anden måde, og det havde et rødligt skær, han ikke havde set før. Hatten måtte være ny, og den frakke, hun havde på, og skoene. Billedet modsagde i den grad det, han havde bevaret i hukommelsen i alle de mange måneder, at han fuldstændig uventet blev grebet af en følelse af fremmedhed. Hans arm fløj i vejret, og han vinkede med blomsterbuketten. Omsider fik hun øje på ham, hun smilede, og smilehullet i hendes venstre kind fik hende til at virke en smule mere bekendt. Kirie blev ved med at hive i snoren, og Rath satte sig igen i bevægelse og lod sig nærmest trække af sted, hen til hende.

Og så var de der.

Hunden var ikke det mindste forbeholden, den sprang op ad hende og slikkede hende i hele ansigtet, og hun lo, og Rath blev så glad over at se hende le, at han bare stod og kiggede og stadig stod der, da Kirie for længst var kommet over den heftigste gensynsglæde og nøjedes med at logre og gispe hende op i ansigtet. De blev stående et øjeblik uden at vide, hvad de skulle sige. Charly så på ham med sine mørke øjne.

„Velkommen hjem,“ sagde han til sidst bare for at sige noget og lagde armene om hende. Han indåndede hendes duft, og selv om parfumen forekom ham lige så fremmed som hendes udseende, genkendte han den uforvekslelige lugt, som kun Charlys hår udsendte, og denne duft fik ham til at glemme alle de fremmedartede indtryk og bragte på én gang utallige minder tilbage; ikke egentlige minder, ikke noget, der kom fra hans hukommelse, men noget meget dybere, hvis eksistens han end ikke havde anet. Så rig var denne duft, at Rath pludselig følte det, som om de foregående måneders adskillelse ikke havde været; som om det, at de to skulle kunne skilles ad, var helt utænkeligt.

Han holdt hende længe i sine arme og trådte så et skridt tilbage for at betragte hende. Hendes øjne lo.

„Er de blomster til mig? Eller venter du andre?“

„Marlene Dietrich. Men hun nåede åbenbart ikke toget.“

Hun himlede med blikket, men smilede samtidig. Rath rakte hende buketten.

„Nu er jeg helt hjælpeløs,“ sagde hun og løftede begge hænder. I den venstre holdt hun en lille rejsetaske, i den højre blomsterne.

„Det passer mig fint,“ sagde han og gav hende et kys. Da han mærkede, hvordan hun besvarede det, var han lige ved at kaste sig over hende på stedet.

Men så gav hunden sig til at gø, og folk vendte sig om efter dem.

„Vi må nok hellere prøve at finde et sted, der er lidt mere privat,“ sagde Rath, og hun grinede stort.

Han fik fat i en drager og gik med Charly ud til bilen, der holdt lige foran banegården. Drageren anbragte Charlys kuffert og rejsetasken på svigermorsædet, og Rath gav ham rigeligt med drikkepenge. I samme øjeblik han åbnede bildøren, hoppede Kirie ind i vognen. Han trak den modstræbende hund ud igen ved halsbåndet og kommanderede den på plads på reservesædet ved siden af kuffert og taske.

„Den ved egentlig godt, at den skal om bagi, når der er andre med,“ sagde Rath, da han sad ved siden af Charly og startede motoren.

„Hvem andre har du haft med i de seneste måneder?“

„Åbenbart så få, at Kirie ikke længere kan huske det.“

Rath satte vognen i gear. Tilsyneladende lagde hun ikke mærke til, at han straks drejede væk fra Hardenbergstraße, da de var kommet til Steinplatz. Men da han parkerede på Carmerstraße og åbnede døren for hende, så Charly sig nysgerrigt om. Rath løftede først hunden op fra reservesædet, derefter taskerne og gik, i hælene på Kirie, som kendte vejen, målbevidst op mod huset, glad for, at Charly ikke kunne se hans grin. Hun fulgte efter dem op ad den udendørs trappes få trin og ind i den lysgennemstrømmede, marmorbeklædte opgang.

„Godmorgen, hr. Rath,“ lød det inde fra portnerlogen.

„Morgen, Bergner,“ svarede Rath.

„Hvad foregår her?“ hviskede Charly, da de stod ovre ved elevatoren og var kommet uden for hørevidde. „Hvor befinder vi os?“

„Vent og se.“

Rath trykkede på knappen, og elevatordøren gled op. Han behøvede ikke at sige til elevatordrengen, hvor højt de skulle, og da de steg ud på tredje sal, lignede Charly stadig ét stort spørgsmålstegn.

Han fandt nøglen frem af lommen og lukkede op, og Kirie forsvandt straks ind gennem dørsprækken. Rath åbnede på vid gab og satte kufferten fra sig på entréens marmorgulv. Han prøvede af al magt at undertrykke et grin og vendte sig om, så hun ikke skulle se det. Det var først nu, at hun bemærkede messingskiltet ved døren.

Rath stod der indgraveret, ikke andet. Han havde ikke villet have fornavnet med, ikke endnu.

„Jeg fatter det ikke,“ sagde hun og trådte ind.

„Jeg syntes, jeg trængte til lidt mere plads,“ sagde Rath og hjalp hende af med frakken. „Vil du ikke se dig om?“

Hun trådte ind og så sig om. Beundrende. Lejligheden havde gjort et imponerende indtryk allerede i entréen. Lys og moderne. Kun hunden, der havde lagt sig i sin kurv og nu lå og blinkede søvnigt, forstyrrede det perfekte billede en smule.

„Det må jeg sige! Hvor længe har du boet her? Har de gjort dig til vicekriminalkommissær eller ligefrem kriminalkommissær?“

Han havde været bange for, at hun ville spørge om noget i den retning.

„Jeg har arvet,“ sagde han så henkastet, han kunne. „Onkel Joseph.“

Det passede oven i købet, selv om det ikke var meget, hans gudfar og onkel, der var død et halvt år tidligere, havde efterladt ham. Men checken fra den anden side af Atlanterhavet, indløbet tre en halv måned tidligere, ville han helst ikke fortælle hende om. Ganske vist havde navnet Abraham Goldstein ikke stået nogen steder, kun et firmanavn, som Rath aldrig havde hørt om, Transatlantic Trade Inc., der sendte ham to tusind dollar som consulting fee; men også Charly ville kunne lægge to og to sammen. Og det skulle hun ikke. Ingen skulle vide, at han modtog finansiel støtte fra tvivlsomme kilder, og at han endda var af den opfattelse, at pengene tilkom ham, når nu Fristaten Preussen ikke var i stand til at betale ham anstændigt. Hans årsløn var på under fem tusind mark.

Han elskede hendes mørke øjne og elskede det endnu mere, når Charly spærrede dem op som nu. Han kendte hendes begejstring for moderne arkitektur, det var også den stil, han havde indrettet de fire værelser i. Ikke ligefrem billigt, men gedigent. Meget læder og meget stål, ædle træsorter. De møbler ville kunne holde i hundrede år.

Rath åbnede døren ind til salonen. „Vær så venlig at træde nærmere.“

Morgensolen havde netop arbejdet sig fri og sendte sine første stråler ind gennem vinduet på et overdådigt dækket morgenmadsbord. Der duftede af nybagte rundstykker og kaffe. Champagnen stod i en køler, glassene på bordet.

Charly havde for alvor mistet mælet.

„Jeg … Du godeste, sikken en modtagelse,“ sagde hun omsider.

„Jeg tænkte, det skulle være morgenmad på berlinsk. Du kan sikkert ikke tåle synet af camembert og baguette længere.“ Han pegede på en dør, han ikke havde åbnet endnu. „Og bagefter skal jeg vise dig soveværelset.“

„Din gamle vellystning!“

„Altid til tjeneste, ærede dame.“ Han mærkede, hvordan bare tanken om at gå ind ved siden af med hende gjorde ham ophidset. Morgenmaden havde han uden videre kunnet give afkald på.

„Men det er jo …“

For sent. Hun havde opdaget champagnen.

„… Heidsieck Monopol.“ Samme mærke, som de havde drukket under deres første rendezvous. På Europahaus. Når Rath tænkte på, at det allerede var over tre år siden, forekom det ham at være på høje tid, det, han havde for i dag.

Han skænkede forsigtigt op og rakte hende champagneglasset. Det med ringen i.

Hun sagde ikke noget, stirrede bare på ringen, der dryppede og strålede mellem hendes fingre, mens hun langsomt syntes at fatte, hvad meningen var.

„Frøken Charlotte Ritter,“ sagde han og tog hendes hånd. „Hermed vil jeg gerne og helt formelt have lov at anholde om Deres hånd.“

Han så ind i hendes forbløffede øjne og forstod, at dette her ikke var noget, han kunne takle på sin sædvanlige ironiske facon, den, han plejede at forplumre enhver romantisk situation med, selv om han egentlig kun ønskede at skrælle alt det banale, sentimentale af. „Charly,“ sagde han og tænkte, at mere alvorligt havde han nok aldrig før sagt noget i sit liv, „vil du gifte dig med mig?“

Hun stirrede på ham, nærmest forskrækket forekom det ham, og lod sig falde ned på den nærmeste stol.

„Puh,“ sagde hun, „det er næsten for mange overraskelser på en enkelt morgen!“

„Jeg tænkte, at jeg ville spørge dig, før vi går ind i soveværelset. Jeg er katolsk.“

„Det er nu ellers ikke noget, der har plaget dig.“

„Charly …“ Han holdt stadig hendes hånd. Nu lå han faktisk på knæ foran hende som en anden rosenkavaler fra det forrige århundrede, men det generede ham ikke. „Jeg skulle for længst have spurgt dig. Men … så var der det med Paris. Men jeg mener det alvorligt, forbandet alvorligt: Vil du være min kone?“

Hun så på ham. „Nu må du ikke misforstå mig, men før jeg svarer, må jeg …“ Hun afbrød sig selv og tog et nyt tilløb. „Gereon, det er virkelig et meget alvorligt spørgsmål. Og selv om du måske kunne have stillet det for længe siden, kommer det nu – temmelig pludseligt. Jeg …“

Hun afbrød igen sig selv, og pludselig vidste Rath, hvorfor han altid havde skyet denne situation; hvorfor han altid havde fundet måder at undgå den på, selv om han havde købt ringene for over et år siden. Pludselig lå denne stemning af fremmedhed i rummet, den, han havde mærket allerede på banegården. Den kvinde, der sad her foran ham, var klædt i sidste parisermode, der var intet, der mindede om den berlinerpige, han kendte.

Han slap hendes hånd og ville til at rejse sig op, da han mærkede, at hun tog hans hoved mellem sine hænder og kyssede ham. Straks var den erotiske stemning, som han ellers troede var gået fløjten, tilbage. I hvert fald hans erektion.

„Er det nu et ja?“ spurgte han.

„Lad os ikke snakke så meget,“ sagde hun, „ikke nu. Senere.“

Han kyssede hende igen og begyndte at knappe hendes bluse op.

„Rolig, rolig,“ sagde hun. „Ville du ikke vise mig soveværelset?“

„Som fruen ønsker.“

„Frøkenen!“ sagde hun forarget.

Han løftede hende op og bar hende over mod soveværelset. Hun var lige så blød og varm og fjerlet, som han huskede hende. Han vidste ikke, om han havde blameret sig med sit frieri, eller hvordan hendes svar havde lydt, han vidste kun, at hun havde skubbet det alvorlige emne til side med et kys, og at det pludselig var ligesom før mellem dem.

Telefonen ringede.

Han lod sig ikke distrahere og styrede med Charly i armene ind i soveværelset, lod hende falde ned på sengen og kyssede hende, mens han igen gav sig i kast med hendes bluse, og hun løsnede hans slips.

Telefonen ringede videre. En eller anden var åbenbart ikke til sinds at give op, men Rath var fast besluttet på at ignorere ringeriet, indtil Kirie overdøvede telefonen med sin gøen, og Charly lo og sagde: „Måske skulle du hellere tage den.“

Rath så på uret. Kvart i seks. Han sukkede og rejste sig, tog telefonen og sagde hallo.

„Endelig, mand! Hvor pokker har du været?“

Reinhold Gräf. Rath havde frygtet det.

„Jeg har bare været væk et øjeblik. På banegården.“

„Et øjeblik? Jeg har fandme prøvet at få fat i dig i evigheder …“

„Hvad er der da sket?“

„Ligfund af mand. Haus Vaterland, Potsdamer Platz.“

„Lort.“

„Ja, lort! Fart på, mand, før også Böhm foruden alle de andre her må konstatere, at den vagthavende kriminalassistent lader vente på sig!“

Rath lagde på og strammede slipset. Han behøvede ikke forklare Charly noget, hun var allerede begyndt at knappe blusen igen.

3

Haus Vaterland lå på Potsdamer Platz som en grundstødt udflugtsdamper, og det var det også nærmest. Huset havde ikke noget med patriotisme at gøre, det drejede sig udelukkende om at hive penge op af lommen på folk og helst så mange penge som muligt. Bag facaden ventede omkring et dusin beværtninger og restauranter af de mest forskellige slags på kunder: et bayersk bryghus, en spansk bodega, en wildwestbar, en tyrkisk café og meget andet, alle med dertil passende indretning, spisekort og underholdningsprogram. Folk, der bare ville kigge og lade sig imponere, var ikke velkomne, og ville man ind, skulle man købe en spisekupon ved indgangen.

I dagene lige efter sin ankomst til Berlin havde Rath prøvet at finde lidt hjemlig stemning på Rheinterrasse, men måttet konstatere, at det eneste rhinske her var den alt for søde vin og lidt sentimental romantik. Etablissementet havde i hvert fald ikke bidraget ret meget til Berlins højtbesungne atmosfære af verdensby, som især berlinerne selv troede på, og turisterne fra provinsen, der spærrede øjnene op og måbede over byens lyshav. Så havde de mondæne barer i byens vestlige del, som for eksempel Femina eller Kakadu, langt mere at byde på, i hvert fald for Raths smag. Vaterland virkede imponerende alene i kraft af sin størrelse og så på grund af de mange neonrør, som om natten dominerede Potsdamer Platz med deres lyseffekter.

Men på dette tidspunkt var den grundstødte udflugtsdamper lige så død som et spøgelsesskib. Det var kun bilerne og især mordbilen uden for leverandørindgangen, der viste, at noget måtte være sket. Rath parkerede sin Buick bag identifikationsfolkenes Opel og blev siddende lidt i vognen. Han tog et par sug af sin Overstolz og blæste røgen ind i forruden. Aldrig havde han haft så lidt lyst til at arbejde, ja, følt regulær modvilje mod sit erhverv, som nu til morgen. Et kort øjeblik havde han tænkt på simpelthen at tage Charly med, men det ville hun ikke. „Hvad tror du ikke, kollegerne tænker, hvis vi møder op sammen?“ Han havde et eller andet sted følt sig krænket over hendes svar, selv om han godt vidste, at hun havde ret.

Han trykkede skoddet ud i Buick’ens lillebitte askebæger og forlod bilen, fast besluttet på at få det overstået hurtigst muligt og komme tilbage til Carmerstraße, til Charly, som han også havde bedt om at tage sig af Kirie.

Doktor Karthaus, som altid havde sin hvide lægekittel på også uden for dissektionssalen, stod foran indgangen med en cigaret i hånden og talte med en ordensbetjent. Manden i den blå uniform hilste militærisk, da Rath nærmede sig, retsmedicineren nøjedes med at antyde et nik.

„Morgen, doktor.“

„Hr. kriminalassistent! Så beærer De os alligevel med et besøg. Jeg har snart røget lungerne sorte af lutter kedsomhed. Hvad var der i vejen? En punktering? Måske skulle De hellere anskaffe Dem en tysk bil?“

Rath lod, som om han ikke hørte hentydningen. „Hvad er det så for et lig, vi har her?“ spurgte han.

Karthaus smilede venligt. „Det er det fine ved kriminalpolitiet – man får altid lov at fortælle det hele tre gange. Kom med, så skal jeg vise Dem det. Det ligger stadig oppe ovenpå. Bedemændene venter med længsel på at tage det med sig.“

„Ovenpå?“

Karthaus knipsede cigaretten ud i en vandpyt. „Om hr. kriminalassistenten vil være så elskværdig at følge med.“

Uden at vente på svar drejede retsmedicineren om på hælen og gik ind i bygningen. Rath fulgte efter den hvide kittel ind i et stort, nøgent rum, hvorfra der udgik to vareelevatorer og en trappeopgang. Det var åbenbart her, varer til Haus Vaterland blev læsset af. Karthaus tog trappen. De fortsatte op til fjerde sal, hvor der stod to ordensbetjente og to sortklædte mænd og ventede foran elevatorerne. På gulvet stod der en zinkkiste.

„Ka’ vi så nu?“ spurgte den ene af de sortklædte, da han fik øje på doktoren.

„Lige straks. Hr. kriminalassistenten skal først kaste et blik på liget.“ Karthaus smilede syrligt og pegede på en elevatorkabine, der hang godt en meter for langt nede i skakten. To fra teknisk afdeling var i gang med at lede efter fingeraftryk på elevatorknapperne og på en tremmevogn, der stod i kabinen og var belæsset til randen med kasser med spirituosa.

„Et eller andet åndssvagt uheld eller hvad?“ spurgte Rath og tændte sig en cigaret. Han havde ikke den fjerneste lyst til at involvere sig i sådan noget latterligt pjat. Havde Gräf ikke kunnet klare den sag alene?

„Uheld?“ Karthaus så skeptisk ud. „Det tror jeg desværre ikke.“

Rath kravlede ned i kabinen med cigaretten mellem læberne, retsmedicineren fulgte efter.

Den døde mand lå på gulvet og var iført en grå arbejdskittel. Hans vidt opspærrede øjne, som ingen endnu havde lukket, var trådt ud af deres huler og stirrede ud i det tomme rum, som om de havde set samtlige den evige fordømmelses rædsler; og et kort øjeblik så Rath for sig, hvordan Haus Vaterlands vareelevator virkelig fortsatte hele vejen ned, lige ned i helvede. Uvilkårligt fulgte Rath de døde øjne og kiggede i vejret, men så ikke andet end gulnet krydsfiner.

„Hvad er han da død af, hvis det ikke var en ulykke?“

Doktoren rømmede sig. „Jeg ved, at det lyder usædvanligt, men jeg er sikker på, at obduktionen vil bekræfte mig i min formodning …“

„Obduktion?“

„Deres kollega har allerede ringet til statsadvokaten. På min anbefaling, selvfølgelig.“

„Hvor er de i det hele taget, mine kolleger?“

„I gang med at afhøre vidner, tror jeg nok. Altså,“ sagde Karthaus utålmodigt, „denne mand er druknet, hvis jeg ikke skulle tage meget fejl.“

Mændene fra teknisk afdeling lod til allerede at være underrettet om Karthaus’ teori, i hvert fald arbejdede de videre uden at reagere.

„Druknet?“ spurgte Rath. „Drukner man ikke normalt i vand?“

„Liget er måske bare blevet lagt her.“

„Det ser det nu ikke ud til,“ kom det fra en af teknikerne. „Vi har oven i købet fundet fodspor fra ham. Alt tyder på, at han selv er gået ind i denne elevator.“

Den anden mand fra teknisk afdeling sagde ikke noget og fortsatte roligt med at sikre sig et fingeraftryk på tremmevognens stålrør.

„Desuden,“ fortsatte hans kollega, „er han kommet hertil i sin egen varevogn. Så hvis De spørger mig, er han ikke blevet lagt her af andre.“

Rath så på doktor Karthaus, der nøjedes med at trække på skuldrene. „Efter obduktionen ved vi mere,“ sagde han.

„Hvor siger De kollega Gräf er?“

„Han foretager afhøringer. På et eller andet kontor. Spørg ordensbetjentene,“ sagde Karthaus og klatrede ud af kabinen.

Rath trykkede cigaretten ud på gulvet uden for kabinen, omtrent i brysthøjde, og fulgte efter retsmedicineren, der havde travlt med at forlade stedet. Bedemændene opfattede det som en opfordring til dem om nu omsider at komme i gang og trak zinkkisten hen til elevatoren. En af de blå tilbød at vise hr. kriminalassistenten vej til det kontor, hvor hans kolleger var. Mens Rath fulgte efter den uniformsklædte ned ad trappen, gennem et mørkt lagerlokale og det spøgelsesagtigt øde Löwenbräu, hvor øldunsten fra den foregående aften stadig hang i luften, kom følelsen af at befinde sig på det forkerte sted igen op i ham.

Ordensbetjenten åbnede en stor dør, og pludselig stod de i den imponerende midterhal. Herfra kunne man ad et utal af trapper, gallerier, elevatorer og døre komme videre til de mange forskellige udskænkningssteder og attraktioner, som Haus Vaterland på de fire etager tilbød sine gæster. Rath huskede hallen som et sted med mylder og travlhed og folk overalt på vej fra den ene restaurant til den næste, men nu virkede den, netop på grund af sin størrelse, spøgelsesagtigt tom. På trappetrinene sad der en snes personer og ventede, et par stykker i køkkenforklæde, andre i tjenertøj eller almindeligt hverdagstøj, nogle i blå overall. Der stod også fire-fem ordensbetjente, næsten ligesom hunde, der bevogtede en flok får. Og ved siden af trappen, hvor de ansatte havde slået sig ned, stod kriminalbetjent Andreas Lange som en anden fårehyrde sammen med to af de uniformerede. Da han fik øje på Rath, forlod han ordensbetjentene.

„Morgen, hr. kriminalassistent. Godt at se Dem.“

„Morgen, Lange. Sikken en masse mennesker!“

„Det er vidner, som kollega Gräf har trommet sammen.“

„Og de har alle sammen set noget?“

Lange trak på skuldrene. „Det ved vi ikke endnu. Det er medarbejdere her på stedet, folk, der allerede var kommet på det tidspunkt, hvor mordet sandsynligvis skete. Eller stadig var her.“

„Så mange?“

Rath kastede et blik på de ventende. Hvis det virkelig var Gräfs mening, at de skulle udspørges alle sammen, kunne det komme til at tage timer. „Så skal vi vist være glade for, at det ikke skete i går aftes, da her var mest travlt. Så ville der have siddet et par tusind mere på trappen her.“

Lange sagde ikke noget. Rath tænkte på Charly, der ventede i Carmerstraße, og humøret dalede endnu et par grader. „Er der kommet noget frem?“ spurgte han.

„Som man tager det. Vi har en død mand, vi har en usædvanlig dødsmåde. Og ellers ikke den fjerneste anelse om, hvad der er sket med staklen.“

„Druknet. Tror De virkelig også det?“

Lange trak på skuldrene. „Hvis eksperten siger det.“

„Er den døde blevet identificeret?“

Lange tog et dokument op af lommen. „Det her lå i lommen på hans kittel.“

Herbert Lamkau, læste Rath. Et kørekort, udstedt i amtet Oletzko i oktober 1919. Manden på billedet havde et lynende blik, som om han havde villet stikke pasfotografen ned med øjnene alene. Sandsynligvis havde han prøvet at se ud som kejser Wilhelm.

„Lamkau. Er det ikke også det, der står på varevognen ude på gaden?“

Lange nikkede. „Det drejer sig åbenbart om firmaets indehaver.“

„Sært, at chefen selv kører varer ud …“

„Hvem ved, hvor stort det firma er. Måske er han eneste medarbejder.“

„Skulle sådan et lille foretagende være leverandør til et kæmpestort sted som Haus Vaterland? Det kan jeg ikke forestille mig. Prøv at finde ud af, hvor stort det firma er, og om Lamkau selv plejer at køre ud med varer.“

„Skal ske.“

„Og sig til folkene fra identifikationsafdelingen, at de endelig også skal kigge på elevatorens teknik. Bare for alle tilfældes skyld.“

Lange nikkede. „Vi har allerede talt med husets egen tekniker. Og med kokken, som bogstaveligt talt var ved at snuble over liget …“

„Aha.“

„Manden trykkede elevatoren op på fjerde sal og var nær faldet ned i kabinen, da han åbnede døren. Han så først i sidste øjeblik, at den hang alt for langt nede i skakten, og nåede lige at holde sig fast. Tja, og så opdagede han liget.“

„Og slog alarm?“

„Ja. Han informerede vagttjenesten, og de tilkaldte os. Husets tekniker har set på elevatoren og sagt, at den egentlig skulle være i orden.“

„Sådan så det nu ikke ud.“

Lange trak på skuldrene. „Teknikeren går ud fra, at en eller anden har trykket på nødstopknappen et sted mellem to etager og ikke givet besked. Så kan det forekomme, at kabinen ikke længere er rigtigt justeret og ikke stopper præcis ud for gulvet på etagen.“

„Mmm …“ Rath så et vagt, udflydende billede flimre gennem sine tanker, men før han nåede at opfatte enkeltheder, var billedet gået i opløsning. „Det ville betyde, at Lamkau havde trykket på nødstopknappen, før han døde, ikke?“

„Vi får se. Folkene har sikret sig fingeraftrykkene på knappen.“

Rath pegede på døren ind til kontoret. „Og hvem har kollega Gräf siddende derinde lige nu?“

„Vagtmanden. Efter kokken var han den første, der så liget.“

„Godt, så kigger jeg indenfor.“

Rath bankede på og åbnede døren, før nogen kunne nå at sige „kom ind“. Kontoret var forbavsende lille og mørkt sammenlignet med den lysfyldte, kæmpestore hal; den eneste lyskilde var en skrivebordslampe med grøn skærm. Reinhold Gräf virkede lettet, da han så sin chef. På væggen bag det direktionsskrivebord, hvor kriminalsekretæren sad, hang der utallige kunstnerfotografier: musikere, tryllekunstnere, sangere, danserinder. Ved et lille bord beregnet til gæster sad Christel Temme med sin blok og registrerede kriminalassistentens ankomst med samme uforstyrrelige sindsro som alt andet. Frøken Temme var kendt for ikke at fortrække en mine selv under afhøring af de mest forhærdede mordere. Hun noterede aldeles uberørt alt, hvad der blev sagt, uanset hvor uhyrligt det var. Eller ligegyldigt.

På stolen mellem de to borde sad der ganske vist ingen hårdkogt forbryder, men en mager mand i det berlinske vagtselskabs uniform; han så ud til at være i begyndelsen af fyrrerne og sad og knugede huen i hånden. Gräf rejste sig fra sin stol.

„Hr. kriminalassistent,“ sagde han. Det var ment både som en hilsen og som en oplysning til vagtmanden. Kriminalsekretæren blev stående ved siden af sin stol, som om han ville overlade pladsen til sin foresatte.

Vagtmanden rejste sig høfligt og antydede et nik. Rath opfordrede ham med en håndbevægelse til at sætte sig igen.

„Hr. Janke arbejder her i huset som vagtmand,“ forklarede Gräf temmelig overflødigt.

Rath nikkede og satte sig på kanten af skrivebordet. „Fortsæt endelig,“ sagde han og tændte sig en cigaret.

Gräf blev stående, selv om Rath ikke gjorde krav på stolen. På den måde kom begge de to kriminalfolk til at se ned på vagtmanden, hvis blik vandrede frem og tilbage mellem Rath og Gräf.

„Altså …“ begyndte manden, og straks hørtes stenografens blyant kradse hen over papiret, „nu har jeg helt glemt, hvor vi var kommet til …“

„De ville netop til at fortælle mig, hvordan De opdagede, at manden i elevatoren var død, hr. Janke,“ sagde Gräf for at hjælpe manden på gled; han havde sat sig ned igen, da han så, at Rath ikke gjorde mine til at overtage udspørgningen.

„Ja, det stemmer.“ Janke nikkede. „Altså, det var sådan, jeg kom jo så ned i kabinen …“

„Måtte De først åbne døren?“ spurgte Gräf.

„Hvabehar?“

„Døren til elevatoren.“

„Nej, den var jo åben. Den havde Unger jo åbnet.“

„Altså kokken, som fandt liget.“

„Ja, netop.“ Vagtmanden skævede fra den ene politimand til den anden, som om han vejrede en fælde. Da ingen sagde noget, fortsatte han. „Altså, jeg gik så ind i kabinen. Som han lå dér med sit stive blik – jeg tænkte lige med det samme, han lever da ikke mer’. Men først følte jeg efter på halspulsåren.“

„Hvorfor lige halspulsåren?“ spurgte Gräf.

„Jo, for … det har vi altså lært … på kursus. I vagtselskabet.“

Gräf nikkede og gjorde et notat. Rath sad på kanten af skrivebordet, røg på sin cigaret og greb sig selv i at se på sit ur. Det hele irriterede ham, denne vagtmands omstændelighed, Gräfs udspørgen selv om ligegyldige detaljer, hele denne afhørings utålelige langsommelighed.

„Og hvad gjorde De så?“ spurgte Gräf.

Vagtmanden skævede til Rath. „Ja, først så klatrede jeg ud af kabinen, og så …“

„Mange tak, hr. Janke, men så præcist behøver vi ikke at vide det!“ Rath rutsjede ned fra skrivebordet. „Jeg vil gerne have, at vi afbryder afhøringen et øjeblik. Måske er De så venlig at vente udenfor?“

„Ja, selvfølgelig,“ sagde Janke og rejste sig.

Gräf ventede, til vagtmanden var væk. „Hvad skal det nu til for, Gereon? Vil du ikke lige forklare mig det?“

„De behøver ikke at skrive ned, hvad vi taler om, frøken Temme, vær De også sød at vente udenfor. Tag en lille pause.“

„Jeg behøver ingen pause, hr. kriminalassistent.“

„Vi kalder, når vi igen får brug for Dem,“ sagde Rath og så streng ud. Stenografen tog sine ting og forsvandt.

„For fanden, Gereon! Først hænger jeg i telefonen i timevis for at få fat på dig, så dukker du endelig op på gerningsstedet, men kan ikke finde på andet end at stoppe vidneafhøringen, netop som den er begyndt.“

„Tag det roligt. Jeg har ikke stoppet vidneafhøringen, kun indlagt en lille pause. Du kan lige straks fortsætte, han er jo yderst samarbejdsvillig, denne vagtmand.“

„Hvad er det for noget vigtigt, du vil tale med mig om?“

„For det første: alle de mennesker derude – har du tænkt dig at forhøre dem alle sammen her? Og personligt?“

„Jeg ville bare begynde et sted. Nu er du her jo og kan beslutte, hvad der skal gøres.“

„Ja, rigtigt. Fortsæt bare med afhøringerne. Men før du gør det, skal du sige til ordensbetjentene derude, at de skal optage personlige oplysninger på alle de medarbejdere, der lige nu sidder og venter i hallen.“

„Det er sket for længst. Du aner åbenbart ikke, hvor længe vi har været her?“

„Så meget desto bedre. Hvis der skulle være én imellem, som har bemærket noget, kan du for min skyld gerne udspørge ham med det samme. Ellers må de værsgo ulejlige sig hen på politigården. Lange kan kontrollere, om identifikationsfolkene gør deres arbejde ordentligt, og resten klarer vi på kontoret i næste uge.“

„Og de pårørende? Hvem giver dem besked?“

„Det kan Lange gøre. Som kriminalassistentaspirant skal han alligevel lære det før eller siden.“

„Ja, det kan du have ret i.“ Gräf nikkede. „Men jeg har et spørgsmål mere …“

„Ja?“

„Hvad er din opgave i hele denne historie?“

„Det er jo derfor, jeg giver dig alle de instrukser.“ Rath gjorde ikke engang noget forsøg på at virke angerfuld eller sønderknust, det plejede alligevel ikke at lykkes for ham. „Jeg skal af sted igen. Jeg vil være dig dybt taknemmelig, hvis du fortsat klarer det hele her.“

„Gereon, jeg har aldrig før stået i spidsen for en efterforskning.“

„Det behøver du heller ikke. Bare gør, som jeg har sagt, og hold så fri.“

Gräf så alt andet end begejstret ud.

„Åh, jo! Du skylder mig også en tjeneste.“

„Du må have gode nerver, Gereon!“

„Den rene ståltråd! Nå, hvad siger du?“

„Det er dig, der er chefen.“

„Godt set.“ Rath slog kriminalsekretæren opmuntrende på skulderen. „Bare rolig, det klarer du sagtens! Måske har det hele alligevel bare været et dumt uheld. Der er stadig ikke noget, der tyder på ydre årsager.“

„Nej, det ved jeg godt,“ sagde Gräf, „men mystisk er det nu alligevel. Karthaus påstår, at manden er druknet.“

Rath trak på skuldrene. „Alt har en forklaring. Måske tager den gode doktor fejl.“

Det bankede, og døren gik op; en mand i lyst sommertøj trådte ind på en måde, som om han følte sig hjemme, så sig hurtigt om og styrede så over mod Rath.

„Hr. kriminalassistent! Folkene her udenfor sagde, at jeg kunne finde Dem her. Mit navn er Fleischer. Jeg er inspektør her.“

Rath trykkede den fremstrakte hånd. „Glæder mig.“

„Godt, De endelig er kommet. Jeg håber ikke, De agter at holde mine folk væk fra arbejdet alt for længe. Vi er bagud med vores opgaver, husteknikken er ikke bemandet, der er næsten ingen folk i centralkøkkenet, og de første gæster indfinder sig snart …“

„Min kollega skal nok fortælle Dem, hvilke medarbejdere De kan sende tilbage til arbejdet,“ sagde Rath og skubbede blidt Fleischer over til Gräf. „De må have mig undskyldt, jeg har også en anden sag, der kræver min opmærksomhed …“

Inspektøren så ærgerlig ud, men kriminalassistenten havde allerede lettet på hatten og var ude ad døren, før manden kunne sige noget.

Mindre end et kvarter senere steg Rath ud af Buick’en på Carmerstraße, og den dårlige samvittighed, der havde plaget ham, da han forlod Haus Vaterland, var for længst fortrængt. For første gang, efter at han var flyttet tilbage til Charlottenburg, føltes det virkelig som at komme hjem; han behøvede bare at tænke på, hvem der ventede på ham deroppe. De skulle være sammen hele dagen, hele weekenden, for første gang i evigheder.

Mens han låste bilen, så han sig om i sit nye nabolag. Kvarteret omkring Steinplatz var virkelig ikke nogen dårlig adresse, overalt gedigen storborgerlig atmosfære, næppe et hus, der ikke rådede over en særskilt indgang til bude og lignende. Rath åbnede den tunge gadedør og trådte indenfor i sine nye omgivelser af lys kalksten og skinnende marmor. Han vidste, at Charly havde været imponeret; hun syntes godt om lejligheden, det havde han kunnet se på hendes øjne.

Der var især én bestemt grund til, at han havde lejet denne moderne lejlighed: Den var omtrent dobbelt så stor som hans baghuslejlighed i Kreuzberg; der var rigeligt plads til to og også til flere, hvis det skulle være.

Allerede da han gik op ad de fem tæppebelagte trin til vestibulen og hørte trippen af hundepoter og to gange en kort gøen, fornemmede han, at noget ikke var, som det skulle være. Kiries sorte hoved dukkede frem bag det lille bord, portneren kiggede lettere forlegen hen over marmorpladen og sin telefon på husets nye beboer.

„Hvad er der galt, Bergner?“ spurgte Rath, selv om det anede ham.

Portneren rømmede sig, før han sagde noget. „Den unge dame … Hun måtte desværre bryde op og bad mig passe hunden.“

Bergner tog snoren af Kiries halsbånd, og Rath fandt sig i hundens våde velkomst.

„Hvor er den unge dame da taget hen?“

„Beklager, men det sagde hun ikke.“

„Javel, ja,“ sagde Rath, der i tankerne allerede var andre steder henne og nu gik ind i elevatoren sammen med hunden.

Charlys duft hang stadig i luften, og netop derfor virkede lejligheden mere tom end ellers. Det lod ikke til at interessere Kirie, den trippede over til sin kurv og rullede sig sammen. Rath spurgte tit sig selv, hvor meget søvn den hund egentlig havde brug for. Han stillede sig foran et af de store vinduer og så ud, men uden at opfatte, hvad han så. Så lagde han an til et spark og lod det gå ud over en af de store, tunge lænestole. Om det var af vrede eller skuffelse, det var han ikke i stand til at afgøre.

Hun havde ryddet af bordet. Dér fandt han et stykke papir med hendes håndskrift.

Undskyld, Gereon,
Men jeg kunne ikke vente på dig længere. Der gik en time, men jo længere jeg sad her med Kirie i din dejlige nye lejlighed, og du stadig ikke kom, desto mere blev jeg klar over, at jeg efter så lang tid i det fremmede først og fremmest havde brug for at komme hjem i Spenerstraße, i min egen lejlighed – og især, fordi jeg skal i gang med et helt nyt kapitel i mit liv på mandag.

Den rare portner hjalp mig med bagagen og overtog Kirie. Han lader til at have prøvet det før, jeg mener det med hunden, sådan virkede det i hvert fald.

Jeg skyndte mig tilbage op i lejligheden for at skrive dette her til dig, taxaen holder allerede dernede. Med hensyn til dit spørgsmål og ringen … Du må ikke være vred på mig, fordi jeg ikke kunne svare dig med det samme. Vær sød ikke at misforstå mig, det har virkelig berørt mig dybt, at du friede til mig (efter alle de år, vi har kendt hinanden!), men man skal ikke svare overilet på så vigtigt et spørgsmål, mener jeg, og nu, da jeg først lige er kommet fra banegården efter ti måneder i Paris, ville det hele på en vis måde have forekommet mig overilet. Gensynet med dig efter så lang tid, en ny lejlighed og oven i det et frieri – det er lidt for meget på én gang selv for en pige fra Moabit.

Jeg vil foreslå, at vi finder et gunstigere tidspunkt og et mere passende sted til mit svar. Og at vi også sørger for at have god tid, for mit svar, så meget kan jeg godt sige dig allerede nu, kommer ikke bare til at gå ud på ja eller nej. Og jeg vil også blive nødt til at stille dig et par spørgsmål.

Jeg ved godt, at det ikke lyder særlig romantisk, men intet er værre end en forhastet beslutning i så alvorlig en sag. Jeg har allerede én gang været nødt til at bryde en forlovelse, som du ved, og det ønsker jeg ikke at opleve en gang til.

Tag mig det ikke ilde op; jeg omfavner dig i tankerne.

På gensyn snart

C. 

Rath foldede brevet sammen og gik ind i soveværelset, som om Charly stadig var, hvor han havde forladt hende små to timer tidligere. Det første, han lagde mærke til, var sengen, som hun måtte have redt; som om hun ville vise ham, hvor god en husmor hun var. Ringen lå på natbordet. Hvad var meningen med det? Var det allerede et svar, at hun ikke havde taget ringen med sig, men ladet den ligge lige netop dér? Han tog den op og betragtede den. Hvad skulle han nu stille op med den? Bare tage den med til deres næste rendezvous, afvente hendes svar og give hende den på fingeren, hvis det var det, svaret gik ud på? Rath vidste ikke ret meget om den slags. Han gned ringen blank med et hjørne af sin jakke og puttede den i inderlommen.

Det var åbenbart den forbandede rings skæbne: at tilbringe evigheder i Raths jakkelomme.

Han foldede brevet ud igen og prøvede at læse det og at forstå det. Hendes ord forvirrede ham, han vidste ikke længere, hvad han skulle tro. Hvor stod hun i forhold til ham? Men uanset hvor mange gange han læste brevet, fandt han ikke noget svar. Han kom til at tænke på det øjeblik, da han havde fået øje på hende på perronen. Det skræksekund. Han havde virkelig troet, nej, frygtet, at han havde mistet sin kærlighed, ja, egentlig snarere frygtet, at han havde mistet det menneske, han huskede. Indtil han igen havde duften af hendes hår og hud i næsen og mærket, hvordan hele hans krop følte sig tiltrukket til hende. Og hos hende havde det jo været præcis det samme, senest da han havde vist hende lejligheden her.

Og det med ringen i champagneglasset! Hvad var det dog for en dum ide; hvem i alverden havde han fået den fra? Var det en historie, Paul engang havde fortalt? Eller en eller anden kollega på Borgen? Rath havde en ubehagelig følelse af, at det mere var den åndssvage forlovelsesring, der havde jaget hende væk, end at han var blevet for længe på gerningsstedet.

Først da han kom til at se i barskabets spejlglaslåger, bemærkede han, at han stadig havde hatten på, og hængte den på knagen. I stuen fandt han en plade frem i den bunke, han i forvejen havde lagt parat. Han lagde Ellingtons „Mood Indigo“ på, en af de mange grammofonplader, Severin i de seneste måneder havde sendt fra Staterne, og som han havde villet spille for hende. For dem. Pladespilleren var helt ny, et Telefunken Musikskab, det kunne hun så ikke beundre nu.

Han tog cognacflasken ud af barskabet og et glas og satte sig i en af de moderne lænestole, som han egentlig kun havde købt til Charly, fordi hun engang havde vist ham sådan nogle i udstillingsvinduet i et fornemt møbelhus, da de havde gået tur sammen på Tauentzien. Dengang, i tiden lige før Paris, havde afskeden allerede ligget i luften. Det var altid noget, at stolene faktisk også var gode at sidde i, selv om de ikke så sådan ud. Rath snusede til cognacglasset og lyttede til musikken, de sørgmodige trompeter og deres melodi, de jordvarme klarinetter. Duften af cognacen virkede næsten mere beroligende på ham end musikken.

Hvor havde han dog længtes efter denne dag! Ja, allerede før hun i det hele taget var rejst.

Og nu? Tja, hr. Rath, nu sidder du her, klokken er ikke engang tolv middag, og du er allerede nødt til at tage dig en lille én for overhovedet at komme igennem dagen!

4

Han blev vækket af en urolig piben og spærrede øjnene op. Kirie stod foran ham, så på ham og logrede, trippede et par skridt hen mod døren og vendte om igen. Rath rettede sig op. Han måtte være faldet i søvn. Cognacglasset lå på gulvtæppet foran lænestolen. Det var væltet, men havde været tomt. På pladespilleren kørte Duke Ellington stadig rundt, næsten lydløst, nålen stødte hele tiden mod det sidste af rillen og frembragte en svag rytmisk kradsen.

Uret viste næsten to. Hunden trængte voldsomt til at komme på gaden. Rath fik med besvær halet sig op fra lænestolen, skovlede et par håndfulde koldt vand i ansigtet ude på badeværelset og hentede hundesnoren. Kirie nærmest trak ham ud af huset og ned ad ydertrappen, hev ham af sted til den første den bedste busk på Carmerstraße og sendte lettet sin herre et taknemmeligt blik, mens den forrettede sit ærinde. Rath gik lidt rundt på Steinplatz med hunden og mærkede en heftig knurren i maven. Han satte sig på terrassen til hotellet, der her beskedent kaldte sig pensionat, og bestilte en øl og lidt at spise. Selv om det ikke var nogen stor portion, blev der alligevel lidt tilovers til Kirie, der i mellemtiden havde ligget tålmodigt under bordet og ventet på sin chance. Da Rath efter maden havde tændt sig den obligatoriske cigaret til en kop sort kaffe og endnu en cognac, stod det ham klart, at han ikke ville tilbage i lejligheden. Han kaldte på tjeneren, betalte, lukkede Kirie ind i bilen og kørte til Moabit.

Han parkerede ikke i Spenerstraße, men på hjørnet af Melanchtonstraße, hvor han skjult mellem to vejtræer kunne se hendes gadedør uden risiko for, at hun straks skulle få øje på hans Buick, hvis hun kastede et blik ud ad vinduet. For han følte sig ikke længere så sikker, som han havde været kort før på Steinplatz. Det hjalp heller ikke, at han læste hendes brev for mindst tyvende gang. Ville hun virkelig gerne se ham? Skulle han virkelig bare gå derop og ringe på? Måske havde hun lagt sig, hun havde jo fortalt, hvor lidt hun havde fået sovet om natten i toget. Så ville det være Greta, der lukkede op, og det kunne han godt undvære. Når han tænkte på det år, hvor Charlys medbeboer havde været i udlandet, og de havde haft lejligheden for sig selv og nærmest levet som i en slags ægteskab …

I virkeligheden skulle du nok hellere være blevet hjemme, Gereon Rath, tænkte han, måske ringer hun til dig, måske lige i dette øjeblik. Så kom han i tanker om, at hun jo slet ikke kendte hans nye nummer på Steinplatz endnu. Eller havde hun mon prøvet at få fat i ham på kontoret, fordi hun vidste, at han var på arbejde? Og ikke anede, hvor pligtforsømmende han havde været den dag for hendes skyld? Eller snarere for sin egen?

Hans

Han startede motoren og trykkede cigaretten ud. Nu vidste han i det mindste, at han ikke ville ringe på hos hende.