JOHN WILLIAMS

STONER

På dansk ved
JENS CHRISTIAN GRØNDAHL

Lindhardt og Ringhof

Denne bog er tilegnet mine venner og forhenværende kolleger på instituttet for engelsk ved University of Missouri. De vil umiddelbart kunne se, at der er tale om fiktion – at ingen af figurerne, som er portrætteret i bogen, er baseret på virkelige personer, hverken levende eller døde, og at ingen af begivenhederne har sit modstykke i virkeligheden, som vi kendte den ved University of Missouri. De vil også kunne se, at jeg har taget mig visse friheder, såvel fysiske som historiske, med University of Missouri, så også dét fremstår som et fiktivt sted.

1

William Stoner startede i året 1910, i en alder af nitten, som førsteårsstuderende på University of Missouri. Otte år senere, mens Første Verdenskrig rasede, tog han sin magisterkonferens og blev ansat som undervisningsassistent på samme universitet, hvor han underviste til sin død i 1956. Han blev aldrig mere end lektor, og få studerende huskede ham klart efter at have fulgt hans kurser. Da han døde, donerede hans kolleger som minde et middelaldermanuskript til universitetetsbiblioteket. Manuskriptet findes stadig i Samlingen for sjældne bøger og bærer inskriptionen: “Skænket til Biblioteket ved University of Missouri til minde om William Stoner, Engelskfakultetet. Fra hans kolleger.”

Fra tid til anden vil en studerende, der støder på navnet, måske i forbifarten undre sig over, hvem William Stoner var, men hans nysgerrighed driver ham sjældent til mere end et henkastet spørgsmål. Stoners kolleger, der ikke værdsatte ham ud over det sædvanlige, mens han var i live, taler efterhånden sjældent om ham; for de ældre er hans navn en påmindelse om, hvad der venter dem alle, og for de yngre er det blot en lyd, der ikke fremkalder nogen erindring eller identitetsfølelse, som de kan forbinde med dem selv eller deres karrierer.

Han blev født i 1891 på et husmandssted midt i Missouri nær landsbyen Booneville omkring halvfjerds kilometer fra Columbia, hvor universitetet ligger. Skønt hans forældre var unge, da han blev født – hans far femogtyve, hans mor knap tyve – tænkte Stoner allerede som dreng på dem som gamle. I trediveårsalderen lignede hans far en halvtredsårig; duknakket af slid og uden forhåbninger så han ud over den tørre fodsbred jord, der underholdt familien fra år til år. Hans mor betragtede tålmodigt sit liv, som om det var et langt øjeblik, hun måtte igennem. Hendes øjne var blege og slørede, og de fine rynker, der omgav dem, blev fremhævet af det tynde, glatte hår, som hun havde samlet til en stram, grå knude i nakken.

Så længe han kunne huske, havde William Stoner haft sine daglige pligter. Som seksårig malkede han de magre køer, fodrede svinene i stien nær huset og indsamlede de små æg fra en flok afpillede høns. Og selv da han begyndte på landsbyskolen tolv kilometer fra gården, var hans dag opfyldt med den ene eller den anden slags arbejde, fra før solen stod op til efter mørkets frembrud. I syttenårsalderen begyndte hans skuldre allerede at lude under vægten af al den beskæftigelse.

Han var enebarn, og den fåtallige husstand blev holdt sammen af nødvendighedens hårde slid. Om aftenen sad de tre sammen i det lille køkken oplyst af en enkelt petroleumslampe; de så ind i den gule flamme, og mellem aftensmaden og sengetid hørtes ofte ikke andet end en højrygget stol, der indimellem gav sig under en udmattet krop, eller plankernes dæmpede knagen i det gamle hus.

Det primitive hus havde en kvadratisk grundplan, og det umalede tømmer var sunket sammen omkring verandaen og dørene. Med årene havde det antaget landskabets tørre farver – gråt og brunt, med hvide strejf. I den ene side af huset var der en aflang dagligstue sparsomt møbleret med pindestole og et par groft snedkererede borde, samt et køkken, hvor familien tilbragte det meste af den sparsomme tid, de havde sammen. Til den anden side var der to soveværelser, hvert møbleret med en hvidemaljeret jernseng, en enkelt højrygget stol og et bord med en lampe og et vaskefad. De umalede gulvbrædder knagede af ælde, og støvet trængte ustandselig op gennem de ujævne sprækker, så Stoners mor måtte feje hver dag.

I skolen fulgte han timerne, som om de var huslige pligter, kun en smule mindre udmattende end dem, han havde derhjemme. Da han i foråret 1910 forlod high school, regnede han med at overtage mere af markarbejdet; han syntes, at hans far blev langsommere og hurtigere træt, som månederne gik.

Men en aften i køkkenet, hen på foråret, da de to mænd havde tilbragt en hel dag med at hyppe majs, og tallerkenerne var båret ud efter aftensmaden, talte hans far til ham.

“Landbrugskonsulenten var forbi i sidste uge.”

William så op fra den rød- og hvidternede voksdug, der lå på det runde køkkenbord. Han sagde ikke noget.

“Han si’r, de har en ny skole inde på universitetet i Columbia. ‘Landbrugsskole’, kalder de den. Han synes, du burde gå der. Det ta’r fire år.”

“Fire år,” sagde William. “Koster det noget?”

“Du ku’ arbejde mod kost og logi,” sagde hans far. “Din mor har en fætter, der ejer et sted lige uden for Columbia. Så er der bøger og sådan noget. Jeg ku’ sende dig to-tre dollars om måneden.”

William lagde hænderne på dugen, der glinsede mat i skæret fra lampen. Han havde aldrig været længere hjemmefra end Booneville, femogtyve kilometer væk. Han sank en gang for at gøre sin stemme rolig.

“Ka’ I klare det hele selv?” spurgte han.

“Din mor og jeg klarer os. Jeg ka’ plante de øverste tyve til med hvede; så bli’r der mindre arbejde.”

William så på sin mor. “Mor?” spurgte han.

“Du gør, som din far si’r,” sagde hun tonløst.

“Vil du virkelig ha’, at jeg ska’ rejse?” spurgte han, som om han halvvejs håbede, at faren ville sige nej. “Vil du virkelig?”

Faren flyttede sig på stolen. Han så på sine ru, hornede fingre, hvor jorden var trængt så dybt ind i sprækkerne, at den ikke kunne vaskes af. Han foldede hænderne og holdt dem op foran sig, næsten som om han skulle til at bede.

“Jeg har ikke gået meget i skole,” sagde han og så på sine hænder. “Jeg begyndte at arbejde på en gård, da jeg gik ud af sjette. Var ikke så meget for det med skole, da jeg var ung. Men nu ved jeg ikke. Det er lissom jorden bliver tørrere og hårdere at dyrke for hvert år, der går; den er ikke fed, som dengang jeg var dreng. Landbrugskonsulenten si’r, de har nogle nye ideer, nye måder at gøre tingene på, som man kan lære på universitetet. Måske har han ret. Nogle gange ude i marken går jeg og gør mig mine tanker.” Han holdt en pause. Hans fingre strammede grebet om hinanden, og de foldede hænder faldt ned på bordet. “Jeg gør mig mine tanker ...” Han skulede til sine hænder og rystede på hovedet. “Du begynder på universitetet til efteråret. Din mor og jeg klarer os.”

Han havde aldrig før hørt sin far tale så længe. Det efterår tog han til Columbia og blev immatrikuleret som russtuderende på Landbrugsskolen.

Han ankom til Columbia med et nyt, sort gabardinesæt bestilt fra Sears & Roebucks katalog og betalt med hans mors æggepenge, en slidt overfrakke, der havde tilhørt hans bedstefar, et par blå sergesbukser, som han havde haft på en gang om måneden i metodistkirken i Booneville, to hvide skjorter, to sæt arbejdstøj og femogtyve dollars i kontanter, som hans far havde lånt af en nabo med sikkerhed i efterårshveden. Han begav sig afsted til fods fra Booneville, hvor hans far og mor tidligt om morgenen havde kørt ham hen på gårdens muldyrstrukne ladvogn.

Det var en varm efterårsdag, og vejen fra Booneville til Columbia var støvet; han havde gået i næsten en time, før en lastbil kom op på siden af ham, og chaufføren spurgte, om han ville have et lift. Han nikkede og satte sig op ved siden af førersædet. Hans sergesbukser var røde af støv helt op til knæene, og sveden havde blandet sig med støvet og var blevet til kager af skidt i hans ansigt, som var brunet af sol og vind. Han børstede ubehjælpsomt sine bukser under hele den lange tur og lod fingrene løbe gennem sit glatte, rødblonde hår, der ikke ville lægge sig pænt ned på hans hoved.

De ankom til Columbia sidst på eftermiddagen. Chaufføren satte Stoner af i udkanten af byen og pegede på en klynge bygninger omgivet af høje elmetræer. “Der har du universitetet,” sagde han. “Det er dér, du skal gå i skole.”

I flere minutter efter at manden var kørt, stod Stoner ubevægelig og stirrede på komplekset af bygninger. Han havde aldrig set noget så imponerende. De røde murstensbygninger strakte sig opefter fra en bred fælled gennemkrydset af flisebelagte stier og små havestykker. Under ærefrygten fornemmede han pludselig en fredfyldt tryghed, som han aldrig havde mærket før. Selv om det var sent, gik han i adskillige minutter langs udkanten af campus og bare kiggede, som om han ikke havde ret til at gå derind.

Det var næsten mørkt, da han spurgte en forbipasserende om vej til Ashland Gravel, der førte hen til gården, der tilhørte Jim Foote, hans mors fætter, som han skulle arbejde for; solen var for længst gået ned, da han nåede til det hvide toetages træhus, hvor han skulle bo. Han havde ikke set Foote-parret før, og det føltes underligt at ankomme hos dem så sent.

De hilste ham med et nik, mens de så ham an. Efter et øjeblik, hvor William stod kejtet i døråbningen, gjorde Jim Foote tegn til, at han skulle komme indenfor i den lille dunkle stue overfyldt med tunge polstrede møbler og nips på matglinsende borde. Han satte sig ikke ned.

“Har du spist?” spurgte Foote.

“Nej, sir,” sagde Stoner.

Mrs. Foote kaldte ham til sig med en kroget pegefinger og sjoskede i forvejen. Stoner fulgte efter gennem flere stuer til køkkenet, hvor hun gjorde tegn til ham om at sætte sig ved et bord. Hun stillede en kande mælk og nogle kolde skiver majsbrød foran ham. Han nippede til mælken, men kunne ikke få brødet ned, tør i munden af indre uro.

Foote kom ud i køkkenet og stillede sig ved siden af sin kone. Han var en lille mand, ikke meget over en meter og tres, med et magert ansigt og en kroget næse. Hans kone var ti centimeter højere og kraftigt bygget; hendes øjne var skjult bag et par uindfattede briller, og hun klemte sine tynde læber sammen. De to så sultent til, mens han nippede til sin mælk.

“Du fodrer og vander kvæget og fodrer grisene om morgenen,” sagde Foote hurtigt.

Stoner så udtryksløst på ham. “Hvad?”

“Det gør du om morgenen,” sagde Foote, “før du tager i skole. Om aftenen fodrer du igen, samler æggene ind og malker køerne. Hug brænde, når der er tid. I weekenden hjælper du mig med, hvad jeg nu er i gang med.”

“Ja, sir,” sagde Stoner.

Foote betragtede ham et øjeblik. “Universitetet,” sagde han og rystede på hovedet.

Mod ni måneders kost og logi fodrede og vandede han altså kreaturerne, fodrede svin, samlede æg ind, malkede køer og huggede brænde. Han pløjede og harvede også markerne, gravede stubbe op (idet han om vinteren måtte bryde gennem syv-otte centimeter frossen jord), og kærnede smør for mrs. Foote, der så til og nikkede bistert, mens han piskede op og ned i kærnetønden.

Han blev indkvarteret på en overetage, der engang havde været brugt til opbevaring; hans eneste møbler var en sort jernseng med sammensunken bund og en tynd fjermadras, et vakkelvornt bord med en petroleumslampe, en højrygget stol, der stod og rokkede på gulvet, og en stor kasse, som han brugte til skrivebord. Den eneste varme, han fik om vinteren, sivede op til ham gennem gulvet fra stuerne nedenunder; han hyllede sig ind i de lasede vattæpper og plaider, han var blevet tilstået, og åndede på sine hænder for at kunne vende siderne i sine bøger uden at rive dem i stykker.

Han gjorde sit arbejde på universitetet, som han gjorde sit arbejde på gården – grundigt, samvittighedsfuldt, uden glæde eller fortvivlelse. Ved afslutningen på sit første år var hans karaktergennemsnit lige under B; han var glad for, at det ikke var lavere og ikke bekymret over, at det ikke var højere. Han var klar over, at han havde lært ting, som han ikke havde vidst før, men for ham betød det blot, at han måske ville klare sig lige så godt i sit andet år, som han havde gjort i sit første.

Sommeren efter sit første år vendte han tilbage til sin fars gård og hjalp med høsten. Da hans far spurgte, hvad han syntes om skolen, svarede han, at han godt kunne lide den. Hans far nikkede og kom ikke ind på emnet igen.

Det var ikke, før han vendte tilbage for at begynde på sit andet år, at William Stoner fandt ud af, hvorfor han var kommet på universitetet.

Fra sit andet år blev han en velkendt skikkelse på campus. Uanset årstiden gik han med det samme sorte gabardinesæt, hvid skjorte og et smalt slips bundet i en sløjfe; hans håndled stak ud af ærmerne på jakken, og bukserne sejlede ubekvemt om benene på ham, som om det var en uniform, der engang havde tilhørt en anden.

Hans arbejde tog til i takt med hans arbejdsgiveres tiltagende magelighed, og han tilbragte de lange aftener på sit værelse med omhyggeligt at lave sine opgaver; han var begyndt på den forelæsningsrække, der ville føre til en Bachelor of Science på Landbrugsskolen, og i det første semester på andet år havde han to naturvidenskabelige fag, et kursus på Landbrugsskolen i jordbundsforhold og et kursus, der ret overfladisk blev pålagt alle universitetsstuderende – et semesters gennemgang af engelsk litteratur.

Efter de første par uger voldte de naturvidenskabelige kurser ham ikke stort besvær; der var så meget, der skulle gøres, så mange ting at huske. Kurset i jordbundsforhold fangede hans interesse, hvad det overordnede angik; det var aldrig faldet ham ind, at de brunlige jordklumper, som han havde arbejdet med i det meste af sit liv, var andet og mere, end hvad de så ud til at være, og han begyndte så småt at forstå, at hans voksende viden om dem kunne blive nyttig, når han vendte tilbage til sin fars gård. Men den obligatoriske gennemgang af engelsk litteratur bekymrede og forstyrrede ham på en måde, som intet før havde gjort.

Underviseren var en midaldrende mand, først i halvtredserne; hans navn var Archer Sloane, og han gik til lærergerningen, med hvad der mindede om ringeagt og nedladenhed, som om han mellem sin viden og hvad han kunne sige, anede et svælg så umådeligt, at han ikke engang ville prøve på at lukke det. Han var frygtet, ingen af de studerende kunne lide ham, og han morede sig over det på en ironisk, uengageret måde. Han var af middelhøjde med et aflangt og glatbarberet, kraftigt markeret ansigt, og han havde en utålmodig maner med at lade fingrene løbe gennem sit kraftige, bølgede grå hår. Hans stemme var klangløs og tør, uden udtryk eller intonation, men han bevægede sine lange fingre med ynde og overbevisning, som om de gav ordene en form, hans stemme ikke kunne give dem.

Uden for undervisningslokalet, når Stoner udførte sine daglige pligter på gården, eller når han sad og studerede på sit loftskammer uden vindue og missede med øjnene i det matte lys fra lampen, blev han ofte bevidst om, hvordan billedet af denne mand tonede frem for hans indre blik. Han havde svært ved at genkalde sig de andre læreres ansigter eller huske noget særligt fra nogen af de andre kurser, han fulgte, men altid ventede Archer Sloanes skikkelse på tærsklen til hans bevidsthed med sin tørre stemme og sine hånligt henkastede bemærkninger om én eller anden passage fra Beowulf eller et par verslinjer af Chaucer.

Han syntes ikke, han kunne overskue gennemgangen på den samme måde som de andre forelæsningsrækker. Selv om han godt kunne huske forfatterne og deres værker og deres årstal, og hvem der havde påvirket hvem, var han nær dumpet til sin første eksamen, og han klarede sig ikke meget bedre til den næste. Han læste og genlæste de opgivne værker så mange gange, at det gik ud over arbejdet med de andre kurser, og alligevel forblev de ord, han læste, kun ord på papir; han kunne ikke se, hvad hans læsning skulle gøre godt for.

Og han grublede over, hvad Archer Sloane havde sagt under sine forelæsninger, som om han bag ordenes åbenlyse, tørre betydning ville kunne komme på sporet af, hvor det var meningen, at han skulle hen; han krummede ryggen på sin alt for lille og umagelige stol, idet han greb så hårdt fat om bordpladens kanter, at hans hvide knoer skinnede igennem den hårde, brune hud; han rynkede panden fuld af beslutsomhed og gnavede sig selv i underlæben. Men jo mere desperate Stoner og hans kammerater blev i deres opmærksomhed, desto mere overvældende blev Archer Sloanes foragt. Og engang brød foragten ud i vrede, og den var alene rettet mod William Stoner.

Holdet havde læst to skuespil af Shakespeare og sluttede ugen af med at gennemgå en af sonetterne. De studerende var nervøse og i vildrede, halvt ængstelige over den voksende anspændthed mellem dem og den ludende skikkelse, der sad bag katederet og betragtede dem. Sloane havde læst den treoghalvfjerdsindstyvende sonet højt for dem. Hans blik strejfede rundt i lokalet, og han pressede læberne sammen i et humørforladt smil.

“Hvad betyder sonetten?” spurgte han brat og tav, mens han så strengt ud over dem med et blik, der næsten nød at være opgivende. “Mr. Wilbur?” Der kom ikke noget svar. “Mr. Schmidt?” Nogen hostede. Sloane rettede sine klare, mørke øjne mod Stoner. “Mr. Stoner, hvad betyder sonetten?”

Stoner sank og prøvede at åbne munden.

“Det er en sonet, mr. Stoner,” sagde Sloane tørt. “En digterisk komposition på fjorten linjer i et vist mønster, som jeg er sikker på, at De kender udenad. Den er skrevet på det engelske sprog, som De vist har talt i nogle år. Forfatteren er William Shakespeare, en digter som er død, men som ikke desto mindre efter enkeltes mening indtager en ikke ubetydelig stilling.” Han fortsatte med at se på Stoner et par sekunder, hvorpå han med tomme øjne, uden at se noget, fikserede et punkt uden for lokalet. Uden at se i sin bog fremsagde han digtet igen, og hans stemme blev dybere og blødere, som om ordene og lydene og rytmen et øjeblik blev ét med ham:

“That time of year thou mayst in me behold

When yellow leaves, or none, or few, do hang

Upon those boughs which shake against the cold,

Bare ruin’d choirs where late the sweet birds sang.

In me thou see’st the twilight of such day

As after sunset fadeth in the west;

Which by and by black night doth take away,

Death’s second self, that seals up all in rest.

In me thou see’st the glowing of such fire,

That on the ashes of his youth doth lie,

As the death-bed whereon it must expire,

Consumed with that which it was nourisht by.

This thou perceivest, which makes thy love more strong,

To love that well which thou must leave ere long.”

Den tid på året kan du i mig skue

Når gule blade eller få, om nogen, hænger

Fra disse grene skælvende mod kulden,

Forfaldne kor hvor nyligt kære fugle sang.

I mig du ser en sådan aftenskumring

Som efter solnedgangens falmen ude vestpå;

Bortrevet af det sorte nattemørke,

Dødens andet jeg, der alt forsegler i sin hvile.

I mig du gløderne af sådant bål kan se,

Der på sin ungdoms aske ligger.

Som på det leje hvor de, døende, må slukkes,

Fortæret af hvad de blev næret ved.

Dét fatter du, at det din elskov må forstærke,

Så du kan elske vel, hvad snart du må forlade.

Nogen rømmede sig i stilheden. Sloane gentog linjerne, idet hans stemme blev tonløs, igen hans egen.

Dét fatter du, at det din elskov må forstærke,

Så du kan elske vel, hvad snart du må forlade.

Sloanes øjne vendte tilbage til William Stoner, og han sagde tørt: “Mr. Shakespeare taler til Dem hen over tre hundrede år, mr. Stoner; kan De høre ham?”

William Stoner blev klar over, at han havde holdt vejret i adskillige sekunder. Han pustede sagte ud, pinligt bevidst om sit tøjs bevægelser på kroppen, idet luften forlod hans lunger. Han så væk fra Sloane, rundt i lokalet. Lyset faldt skråt ned fra vinduerne og lejrede sig på hans medstuderendes ansigter, så de så ud, som om de var illuminerede indefra og lyste ud mod dunkelheden; en studerende blinkede, og en spinkel skygge faldt på en kind, hvor dunene fangede sollyset. Stoner blev klar over, at hans fingre havde sluppet deres hårde greb om bordpladen. Han vendte sine hænder om, mens han så på dem, forundret over hvor brune de var, og hvor fint neglene var indpasset i hans stumpe fingerspidser; han syntes, han kunne mærke blodet strømme usynligt gennem de bitte små årer og kar, sart og usikkert pulserende fra hans fingerblommer og ud gennem kroppen.

Sloane talte igen. “Hvad siger han til Dem, mr. Stoner? Hvad betyder hans sonet?”

Stoner så op, langsomt og tøvende. “Den betyder,” sagde han og løftede med en lille bevægelse hænderne foran sig; han mærkede, hvordan hans øjne blev overtrukket, idet han søgte Archer Sloanes skikkelse. “Den betyder,” sagde han igen og kunne ikke fuldende, hvad han var begyndt på.

Sloane så nysgerrigt på ham. Så nikkede han pludselig og sagde: “Timen er forbi.” Uden at se på nogen vendte han sig om og forlod lokalet.

William Stoner bemærkede knap nok de studerende, der rejste sig murrende fra deres pladser omkring ham og sjoskede ud. Flere minutter efter at de var gået, sad han ubevægelig og stirrede frem for sig på de smalle gulvbrædder, hvor lakken var blevet slidt ned af rastløse studerende, som han aldrig ville møde eller lære at kende. Han lod selv fødderne glide hen over gulvet, hørte den tørre raspen af træ under sine skosåler og mærkede ruheden gennem læderet. Så rejste han sig også og gik langsomt ud af lokalet.

Den skarpe efterårskølighed skar sig gennem hans tøj. Han så rundt på de nøgne, krogede grene på træerne, der vred og vendte sig mod den blege himmel. Studerende strejfede ham, idet de hastede hen over campus på vej til deres forelæsninger; han hørte deres mumlende stemmer og den klikkende lyd af deres hæle mod stiernes fliser, og han så deres ansigter, rødmende i kulden, foroverbøjede i den lette brise. Han betragtede dem nysgerrigt, som om han ikke havde set dem før, og følte sig på én gang langt væk fra dem og meget tæt på. Han holdt fast i følelsen, mens han skyndte sig videre til sin næste forelæsning, og holdt fast i den under hele forelæsningen i jordbundskemi, holdt den op mod lærerens monotone stemme, der gennemgik ting, som skulle skrives ned i notesbøger og huskes under et slid og et slæb, der allerede var ham fremmed.

I årets andet semester afbrød William Stoner sine grundkurser i naturvidenskab og droppede Landbrugsskolen. Han tog introduktionskurser i filosofi og oldtidskundskab og to kurser i engelsk litteratur. Om sommeren vendte han hjem til sine forældres husmandssted og hjalp sin far med høsten og omtalte ikke sit arbejde på universitetet.

Da han var blevet meget ældre, skulle han komme til at se tilbage på sine to sidste år på første del som en uvirkelig tid, der tilhørte en anden; en tid, der var gået i ryk og stød frem for at strømme afsted, som han var vant til. Det ene øjeblik stod opstillet ved siden af det andet og dog isoleret fra det, og han havde følelsen af at være løftet ud af tiden, mens den passerede for hans blik som et enormt, ujævnt udfoldet diorama.

Han blev bevidst om sig selv på en måde, han ikke havde været før. Somme tider så han sig i spejlet, det lange ansigt med den tørre brune høstak, og han rørte ved sine fremstående kindben; han så de spinkle håndled, der stak flere centimeter ud af hans jakkeærmer, og han spekulerede på, om han fremstod lige så latterlig for andre, som han gjorde for sig selv.

Han havde ingen planer for fremtiden og talte ikke til nogen om sin usikkerhed. Han fortsatte med at arbejde for Foote mod kost og logi, men ikke så mange timer ad gangen som i de første to år på universitetet. Tre timer om eftermiddagen og en halv dag i weekenden lod han sig bruge, som det passede Jim og Serena Foote; resten af sin tid gjorde han selv fordring på.

Noget af tiden tilbragte han på sit lille loftsværelse øverst oppe i Footes hus, men så ofte han kunne, vendte han tilbage til universitetet, når undervisningen var forbi og han havde gjort sit arbejde for Foote. Af og til gik han rundt om aftenen på den store åbne plads mellem par, der spadserede sammen, mens de pludrede med dæmpede stemmer; selv om han ikke kendte nogen af dem, og selv om han ikke talte med dem, følte han sig beslægtet med dem. Indimellem standsede han midt på pladsen og så på de fem vældige søjler foran Jesse Hall, der skød til vejrs fra det kølige græs op i natten; man havde fortalt ham, at søjlerne var efterladenskaber fra universitetets oprindelige hovedbygning, som for mange år siden var brændt ned. Som de stod sølvgrå i måneskinnet, nøgne og rene, forekom de ham at repræsentere den livsform, han havde givet sig hen til, sådan som et tempel repræsenterer en gud.

På universitetsbiblioteket gik han rundt i magasinerne mellem tusindvis af bøger og indåndede den mugne lugt af læder, lærred og indtørrede bogsider, som om det var eksotisk røgelse. Somme tider standsede han, tog et bind ned fra hylderne og holdt det et øjeblik, og det snurrede i hans hænder ved den stadig uvante fornemmelse af ryg og perm og føjelige sider. Derpå bladede han i bogen og læste en sætning her eller dér, forsigtig når han vendte siderne med sine stive, klodsede fingre, for at de ikke skulle komme til at rive og ødelægge, hvad de gjorde sig sådan umage med at afdække.

Han havde ingen venner, og for første gang i sit liv blev han klar over, hvad ensomhed var. Når han sad på sit loftsværelse om aftenen, løftede han af og til blikket fra den bog, han læste i, og så ind i en overskygget krog, hvor skæret fra lampen flakkede foran skyggerne. Hvis han stirrede tilstrækkelig længe og vedholdende, samledes mørket i et lys, der tog illusorisk form efter, hvad han netop havde læst. Så følte han, at han befandt sig uden for tiden, sådan som han havde gjort, den dag Archer Sloane under sin forelæsning havde talt til ham. Fortidens skikkelser stimlede sammen fra mørket, hvor de holdt til, steg op fra de døde for øjnene af ham, og fortiden og de døde flød sammen med de levendes nu, så han i et langt, intenst øjeblik havde en vision af fylde, som han indgik i, og som han ikke kunne flygte eller havde noget ønske om at flygte fra. Tristan og den blonde Isolde gik foran ham, Paolo og Francesca hvirvlede rundt i det glødende mørke, Helena og den fagre Paris rejste sig fra skyggerne for at tage den bitre konsekvens. Og han var med dem på en måde, han aldrig ville kunne have været med sine studiekammerater, der fulgte den ene forelæsning efter den anden, fandt lokal indkvartering ved et stort universitet i Columbia, Missouri, og gik intetanende omkring i den midtvestlige brise.

På et år blev han så god til græsk og latin, at han kunne læse enkle tekster; han havde ofte røde og sviende øjne af anstrengelse og mangel på søvn. Somme tider kom han til at tænke på sig selv, som han havde været få år før, og han blev forbløffet ved mindet om den sære skikkelse, brun og apatisk som jorden, den var rundet af. Han tænkte på sine forældre; de var næsten lige så fremmede som barnet, de havde fostret, og hans medlidenhed med dem blandedes med distanceret kærlighed.

Da han var næsten midtvejs i sit fjerde år på universitetet, standsede Archer Sloane ham en dag efter forelæsningen og bad ham komme forbi sit kontor og få en sludder.

Det var vinter, og en tæt, klam midtvestlig dis lå over campus. Selv op ad formiddagen glinsede korneltræernes tynde grene af rimfrost, og slyngplanterne på de store søjler foran Jesse Hall var kantet med krystaller, der blinkede og changerede i regnbuens farver foran alt det grå. Stoners overfrakke var så lurvet og slidt, at han havde besluttet sig for ikke at tage den på, da han skulle hen og møde Sloane, selv om det var iskoldt. Han rystede over det hele, mens han skyndte sig hen ad stien og op ad den brede stentrappe til Jesse Hall.

Når man kom ind fra kulden, virkede varmen i bygningen intens. Det grå lys sivede gennem vinduerne og glasdørene i hver side af forhallen, så de gule flisegulve fik en stærkere glød end det grå skær, der faldt på dem, og de store egetræssøjler og de marmorerede vægge ulmede i dunkelheden. Der var en hvislen af sjoskende trin hen over gulvene og en dæmpet mumlen af stemmer i den vidtstrakte hal; utydelige skikkelser bevægede sig langsomt, blandede sig med hinanden og skiltes, og den tunge luft holdt på emmen af oliemaling og vådt uldtøj. Stoner gik op ad de glatte marmortrin til Archer Sloanes kontor på første sal. Han bankede på den lukkede dør, hørte en stemme og gik ind.

Kontoret var langt, smalt og højloftet, oplyst af et enkelt vindue i den modsatte ende. Der var hylder spækket med bøger fra gulv til loft. Et skrivebord var kilet ind nær vinduet, og foran skrivebordet, halvt bortvendt og mørkt aftegnet foran lyset, sad Archer Sloane.

“Mr. Stoner,” sagde Sloane tørt, idet han rejste sig halvt op og pegede på en læderbetrukken stol over for ham. Stoner satte sig ned.

“Jeg har gennemgået Deres karakterer.” Sloane tav, tog en mappe op fra bordet og betragtede den med ironisk distance. “Jeg håber ikke, De har noget imod min nyfigenhed.”

Stoner fugtede læberne og flyttede sig på stolen. Han forsøgte at folde sine store hænder, så de blev usynlige. “Nej, sir,” sagde han hæst.

Sloane nikkede. “Godt. Jeg bemærker, at De begyndte Deres studier her som landbrugselev, og at De på et tidspunkt i løbet af Deres andet år skiftede retning til litteratur. Er det korrekt?”

“Ja, sir,” sagde Stoner.

Sloane lænede sig tilbage i sin stol og så op mod firkanten af lys fra det lille høje vindue. Han trommede fingerspidserne mod hinanden og vendte sig igen mod den unge mand, der sad stift foran ham.

“Det officielle formål med vores møde er at informere Dem om, at De bliver nødt til formelt at skifte studie og bekræfte, at De har til hensigt at opgive Deres hidtidige studieretning, samt erklære Deres endelige valg. Det tager godt fem minutter i sekretariatet. Det skal De nok få ordnet, ikke?”

“Jo, sir,” sagde Stoner.

“Men som De måske har gættet, er det ikke grunden til, at jeg bad Dem kigge forbi. Har De noget imod, at jeg spørger lidt til Deres fremtidsplaner?”

“Nej, sir,” sagde Stoner. Han så på sine hænder, idet han vred dem mod hinanden.

Sloane berørte mappen, som han havde ladet falde ned på bordet. “Jeg kan forstå, at De var lidt ældre, end hvad der er sædvanligt, da De startede på universitetet. Næsten tyve, ikke?”

“Jo, sir,” sagde Stoner.

“Og på det tidspunkt var Deres plan at følge det studieforløb, som Landbrugsskolen tilbyder?”

“Ja, sir.”

Sloane lænede sig tilbage i sin stol og betragtede det høje, overskyggede loft. Pludselig spurgte han: “Og hvad er Deres planer nu?”

Stoner tav. Det var noget, han ikke havde tænkt på, ikke havde ønsket at tænke på. Til sidst sagde han med et anstrøg af bitterhed: “Jeg ved det ikke. Jeg har ikke tænkt så meget over det.”

“Ser De frem til den dag, hvor De træder ud fra disse beskyttende mure i det, nogle kalder verden?” sagde Sloane.

Stoner kom til at smile på trods af sin forlegenhed. “Nej, sir.”

Sloane trommede på mappen med papirer foran sig på skrivebordet. “Det fremgår af akterne her, at De kommer fra landet. Jeg formoder, at Deres forældre er landmænd?”

Stoner nikkede.

“Og har De tænkt Dem at vende tilbage til gården, når De har taget Deres eksamen her?”

“Nej, sir,” sagde Stoner, overrasket over beslutsomheden i sin stemme. Han var noget forundret over den beslutning, han med ét havde taget.

Sloane nikkede. “Jeg vil tro, at en seriøs litteraturstuderende kunne finde sine evner forholdsvis uegnede til agerbrugets kald.”

“Jeg tager ikke tilbage,” sagde Stoner, som om Sloane ikke havde sagt noget. “Jeg ved ikke præcis, hvad jeg vil.” Han så på sine hænder og sagde til dem: “Det er ikke rigtig gået op for mig, at der er så kort tid til, at jeg er færdig; at jeg skal forlade universitetet, når året er forbi.”

Sloane sagde henkastet: “De behøver jo ikke nødvendigvis forlade det. Jeg formoder, at De ikke er økonomisk uafhængig?”

Stoner rystede på hovedet.

“De har fået fremragende karakterer på første del. Bortset fra Deres ...” han hævede øjenbrynene og smilede “... bortset fra Deres andetårs gennemgang af engelsk litteratur, har De kun A’er i engelsk, og ellers intet under B. Hvis De kunne forsørge Dem selv i et års tid efter den afsluttende eksamen, er jeg sikker på, at De ville kunne færdiggøre Deres master med succes, hvorpå De sikkert ville kunne undervise, mens De arbejdede på Deres doktorgrad. Hvis sådan noget overhovedet ville interessere Dem.”

Stoner rykkede tilbage i stolen. “Hvad mener De?” spurgte han og hørte noget i sin stemme, der mindede om frygt.

Sloane lænede sig frem og kom tættere på; Stoner så furerne glattes i hans lange, smalle ansigt, og han hørte, hvordan den tørre, spottende stemme blev mild og ubeskyttet.

“Jamen, ved De det ikke, mr. Stoner?” spurgte Sloane. “Kender De ikke Dem selv endnu? De skal være lærer.”

Sloane forekom ham pludselig at være langt væk, og kontorets vægge trak sig tilbage. Stoner følte det, som om han hang midt i luften og svævede, og han hørte sin egen stemme, der spurgte: “Er De sikker?”

“Jeg er sikker,” sagde Sloane blidt.

“Hvordan kan De vide det? Hvordan kan De være sikker?”

“Det er kærlighed, mr. Stoner,” sagde Sloane muntert. “De er forelsket. Så enkelt er det.”

Så enkelt var det. Han så og hørte sig selv nikke til Sloane og sige noget ligegyldigt. Så var han på vej ud af kontoret. Det prikkede i hans læber, og hans fingerspidser var følelsesløse; han gik som i søvne, og dog var han fuldkommen bevidst om sine omgivelser. Han strejfede korridorens polerede paneler, og han syntes, han kunne mærke træets varme og alder; langsomt gik han ned ad trapperne, forundret over hvordan den kolde marmor gennemtrukket af årer syntes at skride lidt under hans fødder. Nede i forhallen stod hver enkelt af de studerendes stemmer tydeligt frem af den dæmpede mumlen, og deres ansigter var tæt på ham, fremmede og velkendte. Han forlod Jesse Hall og gik ud i dagen, og campus virkede ikke længere kuet under gråvejret; hans blik ledtes ud og opad mod himlen, som anede han muligheder, han ikke havde navn for.

Første uge af juni i året 1914 modtog William Stoner sammen med tres andre unge mænd og enkelte unge damer sin bachelorgrad fra University of Missouri.

For at overvære ceremonien var hans forældre – i en lånt enspænder trukket af deres gamle hoppe – taget afsted dagen før og havde tilbragt natten med at køre de cirka halvfjerds kilometer fra gården, så de ankom hos Footes kort efter daggry, stive efter den søvnløse rejse. Stoner kom ned på gårdspladsen for at tage imod dem. De stod afventende side om side i det sprøde morgenlys, mens han nærmede sig.

Stoner og hans far gav hånd med en enkelt hurtig pumpebevægelse, uden at se på hinanden.

“Hvordan går’ed,” sagde hans far.

Hans mor nikkede. “Din far og jeg er kommet for at se dig blive kandidat.”

Han tav et øjeblik. Så sagde han: “I må hellere komme indenfor og få noget morgenmad.”

De var alene i køkkenet; efter at Stoner var kommet, havde mr. og mrs. Foote fået for vane at sove længe. Men hverken da, eller efter at hans forældre havde spist deres morgenmad, kunne han få sig selv til at fortælle dem om sine ændrede planer, sin beslutning om ikke at vende tilbage til gården. Han begyndte én eller to gange; så faldt hans blik på de brune ansigter, der stak så nøgent op af deres nye tøj, og han kom til at tænke på den lange rejse og på årene, hvor de havde afventet hans hjemkomst. Han sad anspændt sammen med dem, indtil den sidste kop kaffe var drukket, og indtil mr. og mrs. Foote kom ud af fjerene og sluttede sig til dem i køkkenet. Så sagde han, at han blev nødt til at tage tidligt ind til universitetet, og at han ville møde dem derinde senere på dagen, ved ceremonien.

Han vandrede omkring på campus iført den sorte kappe og huen, som han havde lejet; de var tunge, og han følte sig besværet, men kunne ikke finde noget sted at gøre af dem. Han tænkte på dét, han ville blive nødt til at fortælle sine forældre, og for første gang forstod han det uoprettelige ved sin beslutning, og han ville næsten ønske, at han kunne gøre den om. Han følte sig utilstrækkelig over for det mål, han så overmodigt havde sat sig, og mærkede, hvordan det trak i ham fra den verden, han havde forladt. Han sørgede over sit eget og sine forældres tab, og selv i sin sorg mærkede han, hvordan han fjernede sig fra dem.

Denne følelse af tab havde han med sig under hele kandidatceremonien; da hans navn blev råbt op, og han gik hen over scenen for at få overrakt en pergamentsrulle af en mand uden ansigt bag et blødt gråt skæg, kunne han ikke tro på, at han virkelig var til stede, og rullen i hans hånd var blottet for mening. Han kunne kun tænke på sine forældre, der sad stive og anspændte i den store mængde.

Da ceremonien var overstået, kørte han med dem tilbage til mr. og mrs. Foote, hvor de skulle overnatte, før de tidligt næste morgen ville påbegynde hjemrejsen.

De sad sent om aftenen i Footes stue. Jim og Serena Foote blev lidt oppe sammen med dem. Nu og da udvekslede Jim og Stoners mor navnet på en slægtning og blev derpå tavse igen. Hans far sad let foroverbøjet på en højrygget stol, med spredte ben og de brede hænder knuget om knæskallerne. Endelig så mr. og mrs. Foote på hinanden og bekendtgjorde gabende, at det var sent. De gik op på deres soveværelse, og de tre var alene tilbage.

Der blev stille igen. Hans forældre, der sad og så ufravendt ind i deres egne skygger, skævede indimellem til deres søn, som om de ikke ville forstyrre ham i hans nye stand.

Da der var gået nogle minutter, bøjede William Stoner sig frem og talte med en stemme, der var højere og mere kraftfuld, end han havde tænkt sig. “Jeg burde have fortalt jer det noget før. Jeg burde have fortalt jer det sidste sommer, eller i morges.”

Hans forældres ansigter var sløve og udtryksløse i lampeskæret.

“Hvad jeg prøver på at sige er, at jeg ikke tager med jer hjem til gården.”

Ingen rørte sig. Hans far sagde: “Hvis du har noget, du skal have gjort færdigt, ta’r vi bare af sted i morgen, og så kommer du om et par dage.”

Stoner gned sit ansigt med håndfladen. “Det er ... ikke det, jeg mener. Jeg prøver på at fortælle jer, at jeg slet ikke kommer tilbage til gården.”

Hans fars hænder strammede deres greb om knæskallerne, og han rykkede tilbage i stolen. “Er du blevet rodet ind i noget skidt af en slags?” sagde han.

Stoner smilede. “Nej, bare rolig. Jeg skal gå i skole et år mere, måske to eller tre.”

Hans far rystede på hovedet. “Jeg så dig blive færdig her i aften. Og landbrugsagenten sagde, at jordbrugskurset ville tage fire år.”

Stoner prøvede at forklare sin far, hvad han havde tænkt sig, prøvede at bibringe ham sin egen fornemmelse af mål og betydning. Han hørte sine ord falde, som kom de ud af en andens mund, og så sin fars ansigt modtage de samme ord, som en sten tager imod en knytnæves gentagne slag. Da han havde talt færdig, sad han med bøjet hoved og hænderne foldet mellem sine knæ. Han lyttede til stilheden i stuen.

Endelig rørte hans far på sig i stolen. Stoner så op. Hans forældres ansigter så ham i øjnene; han var nær ved at skrige.

“Jeg ved ikke,” sagde hans far. Hans stemme var træt og hæs. “Jeg havde ikke regnet med, at det ville gå sådan. Jeg troede, jeg gjorde det bedste, jeg kunne gøre for dig, ved at sende dig herind. Din mor og jeg har altid gjort det bedste, vi kunne gøre for dig.”

“Det ved jeg,” sagde Stoner. Han kunne ikke længere se på dem. “Kan I klare det? Jeg kunne komme hjem i noget tid og hjælpe til her i sommer. Jeg kunne ...”

“Hvis du synes, du bør blive her og studere dine bøger, så ska’ du gøre det. Din mor og jeg klarer os.”

Hans mor sad lige over for ham, men hun så ham ikke. Hendes øjne var klemt helt sammen; hun trak vejret tungt, hendes ansigt var forvredet som i smerte, og hun pressede sine knyttede hænder mod kinderne. Forundret blev Stoner klar over, at hun græd, inderligt og stille, med skammen og forlegenheden hos den, der ellers ikke græder. Han betragtede hende et øjeblik mere; så kom han tungt på benene og gik ud af stuen. Han fandt vej op ad den smalle trappe til sit loftsværelse; længe lå han på sin seng og stirrede med åbne øjne op i mørket.

2

To uger efter at Stoner modtog sin bachelorgrad, blev ærkehertug Frans Ferdinand myrdet i Sarajevo af en serbisk nationalist, og før det blev efterår, omfattede krigen hele Europa. De ældre studerende blev ved med at vende tilbage til emnet; de spekulerede på, hvad for en rolle Amerika kunne komme til at spille, og de var behageligt usikre på deres egen fremtid.

Men for William Stoner lå fremtiden klar og sikker og uforanderlig foran ham. Han så den ikke som en strøm af begivenheder, forandring og muligheder, men som et territorium, der lå forude og afventede hans udforskning. For ham var den som det store universitetsbibliotek, som måske nok ville blive tilføjet nye fløje, hvor nye bøger måske ville blive indlemmet og gamle måske kasseret, mens dets sande natur i bund og grund forblev uændret. Han så sin fremtid i den institution, han havde bundet sig til, og som han forstod så lidt af; han forestillede sig, hvordan han ville forandre sig med denne fremtid, men så fremtiden selv som forandringens instrument snarere end dens genstand.

Sidst på sommeren, lige før efterårssemesteret begyndte, besøgte han sine forældre. Han havde tænkt sig at hjælpe til med høsten, men det viste sig, at hans far havde ansat en sort medhjælper, der med indædt styrke og ro på en enkelt dag helt alene fik udrettet, hvad han og hans far engang havde nået på den samme tid. Hans forældre var glade for at se ham, og de lod ikke til at være fortørnede over hans beslutning. Men han syntes ikke, han havde noget at sige til dem; det gik op for ham, at han og hans forældre var ved at blive fremmede for hinanden; han mærkede også, hvordan hans kærlighed voksede ved tabet. Han vendte tilbage til Columbia en uge tidligere, end han havde tænkt sig.

Han begyndte at harmes over den tid, han måtte tilbringe med at arbejde på Footes gård. Fordi han var kommet sent i gang med at studere, oplevede han studiet som noget presserende. Når han sad fordybet i bøgerne, blev han somme tider indhentet af bevidstheden om alt det, han ikke vidste, alt det han ikke havde læst, og den ophøjede ro, han sled sådan for at opnå, blev rystet ved tanken om, hvor lidt tid han havde i sit liv til at læse og lære alt det, han skulle.

Han afsluttede forberedelserne til sin master i foråret 1915 og tilbragte sommeren med at skrive sin afhandling færdig, et prosodisk studie i en af Chaucers Canterbury Tales. Før sommeren var omme fortalte mr. og mrs. Foote ham, at de ikke længere havde brug for ham på gården.

Han havde ventet sin afskedigelse og bød den på en vis måde velkommen, men da det lige var sket, fik han et øjebliks anfald af panik. Det var, som om det sidste bånd mellem ham og den gamle verden var blevet skåret over. Han tilbragte nogle sensommeruger på sin fars gård med at lægge sidste hånd på sin afhandling. Archer Sloane havde i mellemtiden sørget for, at han kunne give to nye hold russtuderende et propædeutisk kursus i engelsk, samtidig med at han begyndte at arbejde på sin ph.d. Det fik han fire hundrede dollars for om året. Han flyttede sine ejendele fra Footes trange loftsværelse, hvor han havde boet i fem år, og lejede et endnu mindre værelse nær universitetet.

Selv om han kun skulle undervise en broget gruppe førsteårsstuderende i elementær grammatik og skriftlig fremstilling, så han frem til opgaven med entusiasme og en stærk fornemmelse for dens betydning. Han planlagde kurset, i ugen før efterårssemesteret begyndte, og anede de muligheder, man ser, når man bakser med stof og temaer i forbindelse med et stort projekt; han fornemmede grammatikkens logik, og han syntes, han forstod, hvordan den bredte sig ud og gennemtrængte sproget som støtte for den menneskelige tanke. I de enkle skriftlige opgaver, han forberedte til sine studerende, så han prosaens potentielle skønhed, og han glædede sig til at vække deres sans for, hvad han selv havde indset.

Men første gang han stod over for et hold, efter de indledende rutiner med navnelister og studieplaner, mærkede han, idet han gik i lag med sit emne og sine studerende, at hans følelse for det forunderlige forblev skjult i ham selv. Når han talte til de studerende, var det somme tider, som om han stod uden for sig selv og iagttog en fremmed, der talte til en modvillig forsamling; han hørte sin egen tonløse stemme fremføre, hvad han havde forberedt, og hans begejstring kom på ingen måde til udtryk i hans fremlæggelse.

Forløsningen og tilfredsstillelsen fandt han under de forelæsninger, hvor han selv var studerende. Dér kunne han genfinde den fornemmelse af opdagelse, han havde haft den første dag, Archer Sloane havde talt til ham, da han på et øjeblik blev en anden end den, han havde været. I takt med at hans bevidsthed gik om bord i sit emne, tumlede med kraften i den litteratur, han studerede, og forsøgte at forstå dens væsen, blev han klar over en uafbrudt forandring i ham selv, og med denne viden bevægede han sig ud af sit jeg, ud i den verden, hvori han var indfældet, så han kom til at forstå, at Miltons digt eller Bacons essay eller Ben Jonsons drama forandrede den verden, de handlede om, og forandrede den på grund af deres afhængighed af den.

Han sagde næsten aldrig noget under forelæsningerne, og hans opgaver tilfredsstillede ham sjældent. Ligesom de lektioner, han gav de unge studerende, afslørede de ikke hans dybere indsigt.

Han kom på fortrolig fod med nogle få af sine medstuderende, der også fungerede som undervisningsassistenter på instituttet. Blandt dem var der to, som han blev venner med, David Masters og Gordon Finch.

Masters var en spinkel, mørk ung mand med en skarp tunge og milde øjne. Ligesom Stoner skulle han til at begynde på sin ph.d., selv om han var godt og vel et år yngre. Blandt lærerne og sine medstuderende havde han ry for at være arrogant og uforskammet, og der var almindelig enighed om, at han ville få svært ved at få sin eksamen. Stoner anså ham for at være det mest begavede menneske, han nogen sinde havde mødt, og underlagde sig uden misundelse eller bitterhed.

Gordon Finch var stor og lys og allerede i en alder af treogtyve begyndt at lægge sig ud. Han havde taget førstedel på en handelshøjskole i St. Louis, og på universitetet skiftevis forsøgt sig med økonomi, historie og som ingeniørstuderende. Han var hovedsagelig begyndt at arbejde på en master i litteratur, fordi han i sidste øjeblik havde kunnet få et job som undervisningsassistent ved instituttet for engelsk. Han viste sig snart som noget nær instituttets mest uinteresserede studerende. Men han var populær blandt russerne, og han kom godt ud af det med de ældre undervisere og med det administrative personale.

De tre – Stoner, Masters og Finch – fik for vane at mødes fredag eftermiddag på en lille saloon inde i Columbia, hvor de drak store fadøl og snakkede til langt ud på aftenen. Skønt disse aftener udgjorde hans eneste sociale fornøjelse, undrede Stoner sig ofte over deres forhold. Selv om de kom fint nok ud af det med hinanden, var de aldrig blevet nære venner; de betroede sig ikke til hinanden og sås sjældent ud over deres ugentlige komsammener.

Ingen af dem bragte nogen sinde deres indbyrdes forhold på bane. Stoner var sikker på, at Gordon Finch aldrig havde skænket det en tanke, men han fik på fornemmelsen, at David Masters havde. Engang da de sent en aften sad i saloonens halvmørke baglokale, talte Stoner og Masters om deres undervisning og studier med påtaget alvor. Masters havde gemt et hårdkogt æg fra den gratis frokost og holdt det op foran sig, som om det var en krystalkugle, mens han sagde: “Har d’herrer nogen sinde overvejet spørgsmålet om universitetets sande væsen? Mr. Stoner? Mr. Finch?”

De smilede, mens de rystede på hovedet.

“Nej, det tror jeg! Jeg forestiller mig, at Stoner her ser det som et stort depot, ligesom et bibliotek eller et bordel, hvor mænd af deres egen fri vilje kommer og udvælger sig det, der vil fuldkommengøre dem, hvor alle arbejder sammen som små bier i en fælles bikube. Det Sande, Det Gode, Det Skønne. Det venter lige rundt om hjørnet, for enden af den næste gang; det findes i den næste bog, den, man ikke har læst, eller i den næste stabel, den, man ikke er nået til. Men man skal nok finde det en dag. Og når man gør ... når man gør ...” Han så endnu et par sekunder på ægget, før han tog en stor bid af det og vendte sig mod Stoner med strålende øjne, mens hans kæber arbejdede.

Stoner smilede usikkert, og Finch lo højt og slog i bordet. “Der fik han dig, Bill. Der fik han dig sgu.”

Masters tyggede videre, sank og rettede blikket mod Finch. “Hvad med dig, Finch, hvad mener du?” Han løftede hånden. “Du vil nok indvende, at du ikke har tænkt på det. Men det har du. Bag din hyggelige og djærve facade er du en enfoldig mand. Efter din opfattelse er institutionen et redskab for det gode; den tjener verden – som helhed, selvfølgelig, og kun ved et rent tilfælde også dig. Du ser den som en slags åndelig levertran med sirup, som du ordinerer hvert efterår for at få de små varyler gennem endnu en vinter med dig som den rare gamle doktor, der klapper dem på hovedet og stikker sit honorar i lommen.”

Finch lo igen og rystede på hovedet. “Det må jeg sige, Dave, når du først kommer i gang ...”

Masters puttede resten af ægget i munden, tyggede veltilfreds og tog derpå en stor slurk øl. “Men I tager fejl begge to,” sagde han. “Det er et tilflugtssted eller – hvad kalder man det nutildags? – et hvilehjem for de svagelige, de aldrende, de misfornøjede og i det hele taget uformående. Tag os tre – vi er universitetet. En udenforstående ville ikke vide, hvor meget vi har til fælles, men vi ved det, gør vi ikke også? Vi ved det udmærket.”

Finch lo. “Og hvad er det så, Dave?”

Masters bøjede sig ind over bordet, pludselig interesseret i hvad han selv sagde. “Lad os begynde med dig, Finch. Lige så flink som jeg er, ville jeg sige, at du er den inkompetente af os tre. Som du godt selv ved, er du ikke sådan rigtig intelligent – selv om det ikke har så meget med sagen at gøre.”

“Nå, nå,” sagde Finch og blev ved med at le.

“Men du er intelligent nok – og lige akkurat intelligent nok – til at vide, hvordan det ville gå dig ude i verden. Du er som skabt til fiasko, og du er selv klar over det. Selv om du godt kan være et dumt svin, så er du ikke hensynsløs nok til at være det hele tiden. Selv om du ikke ligefrem er den ærligste mand, jeg nogen sinde har mødt, så er du heller ikke heroisk uærlig. På den ene side kan du godt finde ud af at bestille noget, du er bare for doven til at arbejde så hårdt, som verden ville forlange, at du gjorde. På den anden side er du ikke helt doven nok til at påtvinge verden din opfattelse af, hvor betydningsfuld du er. Og du har ikke heldet med dig – ikke rigtig. Du mangler aura, og du går rundt med et forbavset udtryk i ansigtet. Ude i verden ville du altid være lige på nippet til succes, men du ville blive ødelagt af din egen fiasko. Så du er udvalgt, udkåret; skæbnen, hvis humoristiske sans jeg altid har beundret, har snappet dig ud af verdens kløer og anbragt dig trygt og godt her blandt dine brødre.”

Han vendte sig mod Stoner, stadig smilende og ironisk ondskabsfuld.

“Du slipper heller ikke, min ven. Overhovedet ikke. Hvem er du? Jordens enfoldige søn, sådan som du selv bilder dig ind? Nej, nej. Du hører også til de svagelige – du er drømmeren, den gale mand i en verden, der er endnu mere gal, vores egen, midtvestlige Don Quixote uden sin Sancho, der tumler omkring under den blå himmel. Du er intelligent nok – mere intelligent end vores fælles ven. Men du er besmittet med den gamle svagelighed. Du tror, at der er noget her, noget at komme efter. Men ude i verden ville du såmænd snart lære det. Du er også skabt til fiasko; ikke at du ville tage kampen op med verden. Du ville lade den tygge dig igennem og spytte dig ud, og så ville du ligge dér og spørge dig selv, hvad der gik galt. Fordi du altid ville forvente, at verden var noget, den ikke er, noget den slet ikke ønsker at være. Snudebillen i bomuldskapslen, ormen i bønnestagen, larven i majskolben. Du ville ikke kunne se dem i øjnene, og du ville ikke kunne klare dem, fordi du både er for svag og for stærk. Og du har ingen steder i verden at gå hen.”

“Hvad med dig?” spurgte Finch. “Hvad med dig selv?”

“Åh,” sagde Masters og lænede sig tilbage, “jeg er én af jer. Faktisk værre. Jeg er for intelligent til verden, og jeg holder ikke mund med det; det er en sygdom, som der ikke findes nogen kur for. Så jeg må spærres inde et sted, hvor jeg trygt kan være uansvarlig, hvor jeg ikke kan gøre nogen skade.” Han bøjede sig frem igen og smilede til dem. “Vi er alle stakkels Onkel Tom ... og så hård en nat her under vilden sky kan mennesker ej tåle.”

“Kong Lear,” sagde Stoner alvorligt.

“Tredje akt, fjerde scene,” sagde Masters. “Og således har forsynet eller samfundet eller skæbnen, eller hvad I vil kalde det, givet os denne hytte, hvor vi kan gå i ly for stormen. Universitetet er til for os, for verdens hjemløse; ikke for de studerende, ikke for den uselviske stræben efter kundskab, ikke af nogle af de grunde, I hører. Vi udbreder grundene og lukker en håndfuld af de normale ind, dem der ville kunne klare sig i verden; men det er kun camouflage. Vi gør gode miner til slet spil, for at overleve, ligesom kirken i middelalderen, der ikke gav en disse for lægfolk eller Gud for den sags skyld. Og vi overlever – fordi vi skal.”

Finch rystede på hovedet fuld af beundring. “Jeg skal love for, at du stiller os i et dårligt lys, Dave.”

“Måske,” sagde Masters. “Men vi er i det mindste bedre end de stakkels røvhuller ude i verden, der sidder i lort til halsen. Vi gør ingen skade, vi siger, hvad der passer os, og vi bliver betalt for det, og dét er en triumf for de skolastiske dyder, eller tæt på, i hvert fald.”

Masters lænede sig nonchalant tilbage, uinteresseret i hvad han lige havde sagt.

Gordon Finch rømmede sig. “Nå, ja,” sagde han alvorligt. “Det kan godt være, at der er noget om det, du siger, Dave. Men jeg synes altså, du går for vidt. Det synes jeg.”

Stoner og Masters smilede til hinanden, og de talte ikke mere om det den aften. Men i årevis derefter kom Stoner på uventede tidspunkter i tanke om, hvad Masters havde sagt, og selv om det ikke bibragte ham noget nyt syn på det universitet, som han havde bundet sig til, sagde det alligevel noget om hans forhold til de to mænd, og det gav ham et indtryk af ungdommens undergravende, uspolerede bitterhed.

Den 7. maj 1915 sænkede en tysk ubåd det britiske passagerskib Lusitania, der havde hundrede fjorten amerikanske passagerer om bord; ved udgangen af 1916 førte tyskerne uindskrænket ubådskrig, og forholdet mellem USA og Tyskland blev støt forværret. I februar 1917 afbrød præsident Wilson de diplomatiske forbindelser. Den 6. april erklærede Kongressen krig mellem Tyskland og USA.

Krigserklæringen fik tusinder af unge mænd til at stille sig i kø foran de hvervekontorer, som i al hast var blevet åbnet landet over, som om de var lettede over, at usikkerheden og spændingen endelig blev udløst. I hundredevis af unge mænd havde faktisk ikke kunnet vente på, at Amerika gik ind i krigen, og havde så tidligt som i 1915 meldt sig til de kongelige canadiske styrker eller som ambulanceførere for en af de allierede europæiske hære. Det var tilfældet med nogle få af universitetets ældre studerende, og selv om William Stoner ikke havde kendt nogen af dem, hørte han disse helte omtalt med tiltagende hyppighed, som ugerne og månederne gik frem mod det øjeblik, som de alle vidste måtte komme til sidst.

Krigen blev erklæret på en fredag, og selv om der officielt var forelæsninger den følgende uge, lod kun få studerende og professorer, som om de havde tænkt sig at møde op. De myldrede omkring i forhallerne og forsamledes i små grupper, der mumlede med dæmpede stemmer. Af og til var den lavmælte anspændthed nær ved at bryde ud i voldsomheder; to gange blev der afholdt demonstrationer mod Tyskland i al almindelighed, hvor de studerende råbte usammenhængende og svingede med amerikanske flag. En enkelt gang blev det til en kortvarig demonstration mod en af professorerne, en ældre forelæser i germanistik med fuldskæg, der var født i München og som ung havde gået på universitetet i Berlin. Men da professoren stod og missede forvirret med øjnene over for de ophidsede og rødglødende studerende og rakte sine tynde, skælvende hænder frem mod dem, opløstes den lille gruppe i mut forvirring.

Også Stoner blev ramt af forvirring i løbet af de første dage efter krigserklæringen, men hans var grundlæggende anderledes end den, der greb de fleste andre på campus. Skønt han havde talt om krigen i Europa med de ældre studerende og undervisningsassistenterne, havde han aldrig rigtig troet på den, og nu hvor den var over ham, over dem alle, opdagede han, at han inderst inde var umådeligt ligeglad. Han brød sig ikke om den forstyrrelse, som krigen påtvang universitetet; han kunne ikke spore nogen særlig stærk patriotisme hos sig selv, og han kunne ikke få sig selv til at hade tyskerne.

Men tyskerne skulle absolut lægges for had. En dag stødte Stoner på Gordon Finch, der stod og talte med nogle ældre medlemmer af lærerkollegiet; Finch skar ansigter og talte om “hunnerne”, som om han spyttede på gulvet. Da han senere kom hen til Stoner i det store kontor, som seks af de yngre undervisningsassistenter deltes om, var han i et andet humør, og han klappede Stoner på skulderen med febrilsk jovialitet.

“Vi kan ikke lade dem slippe afsted med det, Bill,” sagde han hurtigt. Sveden glinsede som et olielag på hans runde ansigt, og hans tynde lyse hår lå i slatne tjavser hen over hans isse. “Niks. Jeg melder mig. Jeg har allerede talt med gamle Sloane om det, og han synes, jeg skal gøre det. Jeg tager til St. Louis i morgen og lader mig indrullere.” Det lykkedes ham et øjeblik at anlægge en nogenlunde højtidelig mine. “Enhver må gøre, hvad han kan.” Så smilede han bredt og klappede igen Stoner på skulderen. “Du burde tage med.”

“Mig?” sagde Stoner. “Mig?” sagde han igen, vantro.

Finch lo. “Selvfølgelig. Alle melder sig. Jeg har lige talt med Dave – han kommer med mig.”

Stoner rystede på hovedet, som om han var fortumlet. “Dave Masters?”

“Ja! Gamle Dave siger nogle underlige ting en gang imellem, men når det virkelig gælder, er han ikke anderledes end alle andre; han gør sit. Ligesom du vil gøre dit, Bill.” Finch puffede til hans arm. “Ligesom du vil gøre dit.”

Stoner tav et øjeblik. “Det havde jeg ikke tænkt på,” sagde han. “Det er sket så hurtigt alt sammen. Jeg bliver nødt til at tale med Sloane. Jeg skal nok give dig besked.”

“Selvfølgelig,” sagde Finch. “Du gør dit.” Hans stemme blev grødet af bevægelse. “Vi er alle i samme båd, Bill; vi er alle i samme båd.”

Stoner forlod derpå Finch, men han opsøgte ikke Archer Sloane. I stedet ledte han rundt om på campus og spurgte efter Dave Masters. Han fandt ham i et af bibliotekets læseværelser, alene; han sad og bakkede på sin pibe, mens han betragtede bøgerne i en reol.

Stoner satte sig over for ham ved skrivebordet. Da han spurgte til hans beslutning om at melde sig til hæren, sagde Masters: “Selvfølgelig. Hvorfor ikke?”

Og da Stoner spurgte hvorfor, sagde Masters: “Du kender mig rimelig godt, Bill. Jeg er skideligeglad med tyskerne. Når det kommer til stykket, er jeg vel også ligeglad med amerikanerne.” Han bankede piben ud på gulvet og spredte asken med en fod. “Jeg gør det vel, fordi det er lige meget, om jeg gør det eller ej. Og det kunne være sjovt at bevæge mig gennem verden endnu en gang, før jeg vender tilbage til den afsondrede og langsomme udslettelse, der venter os alle.”

Selv om han ikke forstod, nikkede Stoner samtykkende til, hvad Masters sagde til ham. “Gordon vil have, at jeg skal lade mig indrullere sammen med jer,” sagde han.

Masters smilede. “Det er første gang, Gordon har fået lov at føle sig heltemodig, og han vil selvfølgelig gerne have resten af verden med, så han kan blive i troen. Det er klart. Men hvorfor ikke? Kom med. Det vil måske gøre dig godt at komme ud og se verden.” Han tav og så ufravendt på Stoner. “Men hvis du tager med, så gør det i himlens navn ikke for Gud, fædreland og det kære gamle MU. Gør det for din egen skyld.”

Stoner ventede i nogle sekunder. Så sagde han: “Jeg taler med Sloane og giver jer besked.”

Han havde ingen anelse om, hvad Archer Sloane ville svare; han blev ikke desto mindre overrasket, da han sad over for ham i hans trange kontor med bøger fra gulv til loft og fortalte om, hvad han endnu ikke helt havde besluttet.

Sloane, der altid havde opretholdt en distanceret og belevent ironisk facon over for ham, mistede besindelsen. Han blev rød i det lange, smalle ansigt, og furerne på hver side af hans mund blev dybere af vrede; han knyttede hænderne og rejste sig halvt op i stolen mod Stoner. Så faldt han ned igen, åbnede langsomt hænderne og lagde dem på skrivebordet; hans fingre skælvede, men stemmen var rolig og hård.

“Jeg beder om forladelse for mit pludselige udbrud. Men i løbet af det seneste par dage har jeg mistet knap en tredjedel af mit lærerkollegium, og jeg har ingen udsigt til at kunne erstatte dem. Det er ikke Dem, jeg er vred på, men ...” Han vendte sig væk fra Stoner og så op mod vinduet under loftet for enden af kontoret. Det skarpe lys understregede furerne i hans ansigt og gjorde skyggerne dybere under hans øjne, så han et øjeblik så ud, som om han var gammel og syg. “Jeg blev født i 1860, lige før Borgerkrigen. Jeg kan selvfølgelig ikke huske den; jeg var for ung. Jeg kan heller ikke huske min far; han blev dræbt i krigens første år, i Slaget ved Shiloh.” Han så kort på Stoner. “Men jeg kan se følgerne. En krig slår ikke bare et par tusinde eller et par hundrede tusinde unge mænd ihjel. Den dræber også noget i et folk, som man aldrig kan få tilbage. Og hvis et folk gennemlever tilpas mange krige, vil dyret i os meget snart være alt, hvad der er tilbage; den rå skabning, som vi – De og jeg og andre som os – har taget med os op fra ursuppen.” Han tav længe; så smilede han svagt. “Man skal ikke bede en forsker om at ødelægge, hvad han hele sit liv har stræbt efter at opbygge.”

Stoner rømmede sig og sagde forsagt: “Det hele er ligesom sket så hurtigt. Det var egentlig aldrig faldet mig ind, før jeg talte med Finch og Masters. Det forekommer stadig ikke helt virkeligt.”

“Det er det selvfølgelig heller ikke,” sagde Sloane. Han rørte uroligt på sig og vendte sig bort fra Stoner. “Jeg har ikke tænkt mig at fortælle Dem, hvad De skal gøre. Alt, hvad jeg vil sige, er dette: Det er Deres eget valg. Der kommer en indkaldelse, men De kan bede om at blive fritaget, hvis De vil. De er vel ikke bange for at tage af sted?”

“Nej, sir,” sagde Stoner. “Det tror jeg ikke.”

“Så er der tale om et valg, og det må De træffe på egen hånd. Det siger sig selv, at De, hvis De beslutter at melde Dem, vil blive genindsat i Deres nuværende stilling, når De vender tilbage. Hvis De beslutter ikke at melde Dem, vil De kunne blive her, men De vil naturligvis ikke nyde nogen særlig fordel; det er endda muligt, at De vil komme til at opleve ulemper, nu eller i fremtiden.”

“Jeg forstår,” sagde Stoner.

Der blev stille, indtil Stoner endelig konkluderede, at Sloane havde sagt, hvad han ville. Men netop som han rejste sig for at forlade kontoret, talte Sloane igen.

“De må huske på,” sagde han langsomt, “hvad De er, og hvad De har valgt at blive, og betydningen af hvad De gør. Menneskeheden kommer ud for krige og nederlag og sejre, der ikke er militære, og som ikke optegnes i historiens annaler. Husk dét, når De prøver at beslutte Dem for, hvad De skal.”

I to dage mødte Stoner ikke op til forelæsningerne og talte ikke med nogen af dem, han kendte. Han blev på sit lille værelse, mens han kæmpede med sin beslutning. Han var omgivet af sine bøger og af værelsets ro; kun indimellem tog han notits af verden udenfor, den fjerne mumlen af højrøstede studerende, en vogns raske skramlen hen over brolægningen og den klangløse tøffen fra en af byens få automobiler. Han havde aldrig haft for vane at se ind i sig selv, og opgaven med at udgranske sine motiver forekom ham vanskelig og lettere ubehagelig; han syntes ikke, han havde meget at byde sig selv på, eller at han gemte på noget særligt indeni.

Da han endelig tog sin beslutning, var det, som om han havde vidst hele tiden, hvad den ville blive. Han mødte Masters og Finch om fredagen og fortalte dem, at han ikke tog med dem for at slås mod tyskerne.

Gordon Finch blev stram i masken, rustet som han var med nyerhvervet heltemod, hvorpå han lagde ansigtet i sorgfuldt bebrejdende folder. “Du svigter os, Bill,” sagde han med grødet stemme. “Du svigter os alle sammen.”

“Stille,” sagde Masters. Han så skarpt på Stoner. “Jeg tænkte nok, at du ikke ville tage med. Du har altid virket så asketisk og optændt. Det kan selvfølgelig være lige meget, men hvad fik dig til at tage din beslutning?”

Stoner tav et øjeblik. Han tænkte på de sidste to dage og på den tavse kamp, der lod til at være blottet for mål eller mening; han tænkte på sit liv i de forløbne syv år på universitetet; han tænkte på årene før, de fjerne år sammen med forældrene på deres gård, og på livløsheden, som han mirakuløst var blevet vækket fra.

“Jeg ved det ikke,” sagde han endelig. “Det hele, tror jeg. Jeg kan ikke sige det.”

“Det bliver svært,” sagde Masters, “at blive her.”

“Det ved jeg godt,” sagde Stoner.

“Men du synes, det er dét værd?”

Stoner nikkede.

Masters smilede bredt og sagde med sin velkendte ironi: “Du er og bliver den sultne asket. Du er jo fortabt.”

Finchs bebrejdende sorgfuldhed var blevet til en art forsøgsvis foragt. “Du vil komme til at fortryde det, Bill,” sagde han hæst, og hans stemme vaklede mellem medlidenhed og noget truende.

Stoner nikkede. “Det kan godt være,” sagde han.

Derpå sagde han farvel til dem og gik sin vej. De skulle til St. Louis den næste dag for at blive indrulleret, og Stoner skulle forberede sig på den følgende uges forelæsninger.

Han havde ikke skyldfølelse over sin beslutning, og da den generelle indkaldelse kom, søgte han om fritagelse uden noget særligt samvittighedsnag, men han var bevidst om sine ældre kollegers blikke og den lille snert af uærbødighed under de studerendes konventionelle opførsel over for ham. Han fik endda mistanke om, at Archer Sloane, der på et tidspunkt havde bifaldet hans beslutning varmt, blev køligere og mere distanceret, efterhånden som månederne gik og krigen fortsatte.

Han kvalificerede sig til sin ph.d. i foråret 1918 og tog graden i juni samme år. Måneden før fik han et brev fra Gordon Finch, der havde gennemgået officersskolen og var blevet udstationeret til en træningslejr lige uden for New York. Af brevet fremgik det, at Finch havde fået tilladelse til at gå på Columbia University i sin fritid, hvor også han fik kvalificeret sig tilstrækkeligt til en ph.d., som han skulle tage fra universitetets lærerseminarium om sommeren.

I brevet stod der også, at Dave Masters var blevet sendt til Frankrig med de første amerikanske tropper, der kom i kamp, og at han næsten præcis et år efter sin indrullering var blevet dræbt ved Château-Thierry.

3

En uge før dimissionsfesten, hvor Stoner skulle modtage sin grad, tilbød Archer Sloane ham en fuldtidsstilling som undervisningsassistent ved universitetet. Sloane forklarede ham, at det ellers ikke var universitetets politik at ansætte sine egne kandidater, men på grund af krigen var der mangel på færdiguddannede og erfarne universitetslærere, og det var derfor lykkedes ham at overtale administrationen til at gøre en undtagelse.

Stoner havde med en vis tøven skrevet et par ansøgninger til andre universiteter i området, hvor han ret uformidlet anførte sine kvalifikationer; han følte sig mærkelig lettet, da ingen af dem blev til noget. Han forstod til dels sin egen lettelse; ved universitetet i Columbia havde han oplevet den form for tryghed og varme, som han burde have mærket i sit hjem som barn, men som han ikke havde følt, og han var ikke sikker på, at han ville kunne finde det samme et andet sted. Han tog imod Sloanes tilbud med taknemmelighed.

Da han gjorde det, faldt det ham ind, at Sloane var ældet betydeligt i løbet af krigens første år. Skønt han kun var sidst i halvtredserne, så han ud til at være ti år ældre; hans hår, der engang havde været bølget i viltre jerngrå lokker, var nu hvidt og lå fladt og livløst omkring hans benede kranium. Hans mørke øjne var blevet matte, som overtrukket med en fugtig hinde; hans lange furede ansigt, der engang havde været sejt som tyndt læder, var nu blevet skrøbeligt som ældgammelt, indtørret papir, og hans tonløse, ironiske stemme var begyndt at skælve. Stoner tænkte, når han så på ham: Han dør – om et år, om to år eller ti er han død. Han blev grebet af en følelse af tab i utide og vendte sig bort.

Han tænkte ofte på døden den sommer i 1918. Masters død havde chokeret ham mere, end han brød sig om at indrømme, og de første amerikanske tabslister var begyndt at blive offentliggjort. Når han tidligere havde tænkt på døden, havde han tænkt på den enten som noget litterært eller som tidens langsomme, rolige nedslidning af det ufuldkomne kød. Han havde ikke tænkt på den som en eksplosion af vold på slagmarken, som fossende blod fra en flået strube. Han overvejede forskellen mellem de to måder at dø på, og hvad den forskel betød, og han opdagede noget af den bitterhed i sig selv, som han engang havde fået et glimt af i sin ven David Masters levende hjerte.

Emnet for hans afhandling havde været “Den klassiske traditions indflydelse på middelalderpoesien”. Han tilbragte en stor del af sommeren med at genlæse de klassiske og middelalderlige latinske digtere, især deres digte om døden. Han forundredes endnu en gang over, hvor let og yndefuldt de romerske digtere havde accepteret dødens virkelighed, som om den intethed, de stod overfor, var en hyldest til den rigdom, de havde nydt gennem årene; og han blev forbavset over bitterheden, rædslen og det slet skjulte had, som han fandt hos nogle af den latinske traditions senere kristne digtere, når de så hen til en død, der om end nok så ubestemt lovede dem et rigt og eksalteret evigt liv, som om denne død og dette løfte var en hån, der forbitrede deres dage, mens de endnu var i live. Når han tænkte på Masters, tænkte han på ham som en Catul eller en blidere, mere lyrisk Juvenal, landflygtig i sit eget land, og han tænkte på vennens død som endnu et eksil, mærkeligere og mere blivende end det, han hidtil havde kendt.

Ved semesterets begyndelse i efteråret 1918 stod det klart for enhver, at krigen i Europa ikke kunne fortsætte meget længere. Tyskernes sidste desperate modoffensiv var blevet standset uden for Paris, og general Foch havde beordret et omfattende allieret modangreb, der hurtigt trængte tyskerne tilbage til deres oprindelige linjer. Briterne avancerede i nord, mens amerikanerne gik gennem Argonneskoven, hvor de led tab, som kun få tog notits af i den almindelige jubel. Aviserne forudså et tysk sammenbrud inden jul.

Semesteret begyndte derfor i en atmosfære af spændt elskværdighed og velvære. De studerende og undervisningsassistenterne begyndte at smile og nikke energisk til hinanden på gangene; lærerkollegiet og administrationen så gennem fingre med anfald af overstadighed og lettere håndgemæng, og en ukendt studerende blev straks en slags lokal folkehelt, da han klatrede op på en af de enorme søjler foran Jesse Hall og deroppefra hængte en dukke af der Kaiser udstoppet med strå.

Den eneste på universitetet, der syntes uberørt af den almindelige opstandelse var Archer Sloane. Han havde siden den dag, Amerika trådte ind i krigen, trukket sig mere og mere ind i sig selv, og denne tilbagetrækning blev stadig mere udtalt, efterhånden som krigen nærmede sig sin afslutning. Han talte ikke med sine kolleger, medmindre sager vedrørende instituttet tvang ham til det, og der blev hvisket i krogene om, at hans undervisning var blevet så excentrisk, at hans studerende imødeså hans forelæsninger med skræk; han læste ensformigt og mekanisk højt fra sine noter uden at se på de studerende; ofte forstummede hans stemme, mens han stirrede på noterne, og der blev stille i to, tre og somme tider helt op til fem minutter, hvor han hverken bevægede sig eller besvarede de pinligt berørte tilhøreres spørgsmål.

William Stoner oplevede en sidste afskygning af den højt begavede, ironiske mand, han som studerende havde kendt, da Archer Sloane præsenterede ham for hans undervisningsopgaver i løbet af det akademiske år. Sloane gav Stoner to ruskurser i skriftlig fremstilling og et kursus for viderekomne i engelsk litteratur fra høj- og senmiddelalderen; derpå sagde han med et glimt af sin gamle ironi: “Som mange af mine kolleger og ikke så få af mine studerende vil De nok blive glad for at høre, at jeg ophører med en del af mine kurser. Blandt dem er der ét, der har været min ret upopulære favorit, kurset for førsteårsstuderende i engelsk litteratur. De husker det måske?”

Stoner nikkede og smilede.

“Ja,” sagde Sloane, “jeg tænkte, at det gjorde De nok. Jeg vil bede Dem overtage det efter mig. Ikke at det er den store foræring, men jeg tænkte, at det måske ville more Dem at indlede Deres formelle undervisningskarriere, hvor De startede som studerende.” Sloane så et øjeblik på ham med et blik, der var lige så klart og skarpt, som det havde været før krigen. Så blev hans øjne på ny overtrukket med en hinde af ligegyldighed, og han vendte sig bort fra Stoner, idet han flyttede rundt på nogle papirer på sit skrivebord.

Sådan begyndte Stoner, hvor han var startet; en høj, tynd, duknakket mand i det samme lokale, hvor han havde siddet som en høj, tynd, duknakket knægt og lyttet til de ord, der havde ført ham, til hvor han var nu. Han kunne ikke komme ind i lokalet, uden at hans blik faldt på den plads, hvor han i sin tid havde siddet, og han blev altid en smule overrasket over, at han ikke sad der endnu.

Den 11. november samme år, to måneder inde i semesteret, blev våbenstilstanden indgået. Nyheden kom på en almindelig undervisningsdag, og forelæsningerne blev straks afbrudt; de studerende løb rundt på campus uden mål og improviserede små optog, der opløstes og samledes igen på deres snoede vej gennem gange, forelæsningslokaler og kontorer. Halvt mod sin vilje blev Stoner indfanget af en af processionerne, der bevægede sig ind i Jesse Hall gennem forhallen, op ad trapperne og hen ad gangene. Idet han blev revet med af den lille klynge studerende og lærere, kom han forbi den åbne dør ind til Archer Sloanes kontor, og han fik et glimt af Sloane, der sad ved sit skrivebord med blottet, forvredent ansigt og hulkede, mens tårerne strømmende ned over hudens dybe furer.

Et øjeblik mere, som i en tilstand af chok, lod Stoner sig føre med af mængden. Så brød han ud og gik hen på sit værelse nær campus. Han sad i værelsets dunkelhed og hørte råbene af glæde og lettelse udefra, mens han tænkte på Archer Sloane, der græd over et nederlag, som kun han så eller mente, at han så, og han vidste, at Sloane var en nedbrudt mand, der aldrig igen ville blive den, han havde været.

Dekanen ved det humanistiske fakultet, Josiah Claremont, var en aldrende lille mand med skæg, langt over den tvungne pensionsalder; han havde været ved universitetet, lige siden det i de tidlige halvfjerdsere var overgået fra at være et almindeligt college til at blive et egentligt universitet, og hans far havde været en af dets første direktører. Han var så dybt forankret og så meget en del af universitetets historie, at ingen rigtig havde mod til at insistere på, at han trådte tilbage, til trods for hans tiltagende inkompetence i embedsførelsen.