Jens Christian Grøndahl

Et andet lys

Roman

Lindhardt og Ringhof

Et menneskes vej tilbage til sig selv
er en hjemvenden fra et åndeligt eksil,
for andet er en livshistorie ikke – blot et eksil

SAUL BELLOW

I

Fra i morgen til i går

Stammerne spredes omkring hende i takt med gummisålernes rytme på den fugtige sti. Luften er stadig kølig efter nattens regn. Skovbunden er dækket af anemoner, et sted vokser de tæt op ad en gammel stammes rødder, og hun kommer til at tænke på en gammel, rynket hånd. Hun føler, at hun kunne fortsætte i det uendelige uden at blive træt, uden at møde nogen eller tænke på noget særligt, og uden at skoven ville holde op. Som om byen ikke begyndte lige bag træerne, den grønne forstad med fredelige veje og villaer bag tætklippede hække. Hun vil ikke tænke på noget, og det lykkes næsten, hendes krop er ikke andet end en porøs, pulserende maskine, og hendes tanker er lige så usammenhængende som fuglenes kvidren. Solen trænger gennem skylaget, da hun løber tilbage, den skinner diffust på gruset i indkørslen og på magnolien foran køkkenvinduet. Hans bil holder ikke længere ved siden af hendes, han er kørt, mens hun var i skoven.

Han vågnede ikke, da hun stod op, og hun var allerede gået i seng, da han endelig kom hjem aftenen før. Hun lå med ryggen til ham og lukkede øjne, mens han klædte sig af og gjorde sig umage med ikke at vække hende. Hun støtter hænderne mod en af carportens stolper og strækker ud, før hun tømmer postkassen og låser sig ind i huset. Hun lægger brevene på køkkenbordet uden at sortere dem. Den lille lampe på kaffemaskinen lyser, hun slukker for den. Før ville hun have følt en snert af irritation eller et strejf af ømhed, alt efter sit humør. Han glemmer altid at slukke den maskine. Hun sætter vand over og drysser te i potten og stiller sig ved køkkenvinduet. Hun betragter magnoliens blade, der allerede er begyndt at åbne sig. De bliver selvfølgelig nødt til at tale sammen, men ingen af dem lader til at kunne finde de rette ord, det rette tidspunkt.

Hun standser på vej gennem stuen. Hun står mellem møblerne og ser ned over plænen og den lille sø for enden af haven. Trækronerne spejler sig mørkt i det lysende vandspejl. Hun fortsætter ud på badeværelset. Ruden i brusekabinen er stadig spættet med små dråber. Efterhånden strejfer de kun hinanden undervejs gennem døgnet, som tilfældigt forbipasserende. Men sådan har det været i perioder, siden børnene flyttede hjemmefra, det er ikke noget i sig selv. Hun klæder sig af og stiller sig foran spejlet, hvor han for lidt siden har stået og barberet sig. Hun hilser på sit spejlbillede med et ironisk drag om munden, der ikke har spor med ironi at gøre. Hun har aldrig kunnet se sig selv i et spejl, uden at det trak lidt i mundvigene, som om hun er forbeholden over for det, hun ser. De mørkegrønne øjne og det sorte, bølgede hår, de kraftige øjenbryn, den skarptskårne næse, det alt i alt kantede ved hendes træk. Hun farver sit hår i nøjagtig den farve, det ville have haft, hvis hun ikke var begyndt at blive gråhåret allerede i trediverne, men det er også hendes eneste protest mod alderen.

Irene Beckman er seksoghalvtreds år. Hun er højere end de fleste kvinder i hendes generation, slank, næsten mager. Hendes sorte hår er som regel samlet i en hestehale, der bølger efter hende, når hun løber, så hun på afstand ligner en ung kvinde. Man har fundet hende eksotisk, lige siden hun var ung og smuk, det gjorde Martin også, i årtier betragtede han hendes fremmedartede træk med et næsten andægtigt blik. Et blik, der selv kom til at lægge afstand, selv om det brændte efter berøring. Mænds beundring har altid virket som en subtil form for isolation. Jo mere de nærmede sig, desto fjernere følte hun sig. Hans skægstubbe klæber til vaskens inderside, hun skyller dem ud og betragter sin krop. Stort set er hun tilfreds, kvindekroppe i hendes alder fås ikke meget pænere. Hun tænder for bruseren, skruer op for det varme vand og træder ind under strålen. Rummets faste konturer smelter bag vandet, der løber ned ad glasvæggen.

Tanken om, at alt skulle forblive det samme, er efterhånden lige så uvirkelig som tanken om en forandring. Det, der ikke har været til at forestille sig, er blevet virkeligt, men hun kan ikke se det for sig. Måske er det banaliteten, der hæmmer hendes forestillingsevne. Det alt for almindelige ved situationen er næsten mere ydmygende end de korporlige eller følelsesmæssige eller for den sags skyld moralske omstændigheder. Alt hvad hun ved er, at der findes noget i Martins liv, der hedder Susanne. Hun er næppe mere end tredive, det kan man høre på hendes stemme, og Irene har hørt hendes stemme. De lød ikke som to, der lige havde mødt hinanden. De lød som to, der allerede havde deres vaner og deres eget intime sprog. Hun har tænkt en del over hans skødesløshed. Han må ellers have anstrengt sig, med denne ene undtagelse. Hun havde ikke haft mistanke om noget.

Det er et par måneder siden. Han må være kommet hjem, netop som telefonen ringede, og i skyndingen have taget den uden at tænke på at slukke telefonsvareren. De aftalte at mødes. Han har formentlig været sammen med hende, da Irene kom hjem og afspillede dagens beskeder. Hun slettede båndet, da hun havde lyttet til deres stemmer et par gange, og hun gjorde det med følelsen af at rydde op efter ham. Hun sagde ikke noget, da han kom tilbage ud på aftenen, nyvasket, tænkte hun, idet han lagde sig ved siden af hende og gav hende et duftløst kys på kinden.

Hun har tilbragt et halvt liv sammen med ham, og hun har mistet forbindelsen til den halvdel, hvor han ikke var der. Hun plejer heller ikke at være den, der ser sig tilbage. Hun kan ikke forestille sig sit liv uden ham. Han er hendes ven, hendes livskammerat. De er så fortrolige, som man kan forvente at være med en, man har så tæt på hver dag, men hun ved ikke, hvad hun skulle have sagt, eller hvad hun skal sige, når den tid kommer. Somme tider spørger hun sig selv, hvad han egentlig venter på. Deres liv er mere eller mindre det samme, de går til middage fredag eller lørdag, og et par gange har han taget sig sammen til at forføre hende, når de kom hjem. Det har ikke virket som en afledningsmanøvre, men det har efterladt hende med en følelse af overraskelse og forundring. Han har ligefrem givet sig hen og fået hende til selv at give efter, og det har forvirret og forstyrret hende.

Hun tager sin badekåbe på, tørrer sit hår og bøjer sig ind mod spejlet, mens hun lægger makeup, ikke meget, kun lidt på øjenvipperne og læberne, men alligevel med en vis triumferende trods. Det har ikke noget med hendes alder at gøre, men det har noget at gøre med hendes generation. Det var kun tøvende, at hun smed bh’en, og hun sprang aldrig ud i indiske gevandter, men hun husker stadig natkjolen, som hun i årevis lå med, fornuftig bomuld med sorte og hvide striber. Den må have lignet en fangedragt, som om hun lige var stukket af fra et kvindefængsel, hvis det da ikke var ægteskabet, der var et fængsel. Var det? Frihedsberøvelse var i enhver henseende det værste, man kunne blive udsat for, og folk gik fra hinanden som aldrig før. Men havde Martin berøvet hende friheden, havde hun begrænset hans?

Spørgsmålet blev aldrig vedkommende for hende, men hun havde mærket en latent bebrejdelse hos veninderne og i tiden, hvis man ellers kan tale om tiden som sådan, fordi det kneb for hende at finde noget at gøre oprør imod. Hun var aldrig kommet til at tro på et nyt samfund, selv om hun heller aldrig havde troet på det bestående. Var det overhovedet et spørgsmål om tro? Der er så mange viljer, så mange ønsker i et samfund. Måske var det fordi hun valgte at læse jura, at hun kom til at se på det hele med så kølige øjne. Hvis hun da ikke blev jurist, fordi hun altid har været skeptisk anlagt. At se sandheden uden at være styret af sine ønsker. Det blev tidligt et af de krav, hun stillede til sig selv, og er det mere end nogensinde. Det var ikke, fordi hun havde noget imod at lade fantasien komme til magten. Det var fantasiens magtudøvelse, der gjorde hende skeptisk. Hun kunne ikke få sig selv til at svinge med patterne i takt til andres bongotrommer, og hun veg tilbage over for den nye følsomheds milde tvang. Løssluppenheden blev en formssag, og hun var ved at blive kvalt i et hosteanfald, når en chillum gik på omgang – det skulle jo prøves – indtil hun tog mod til sig og indrømmede, at hun ikke fik spor lyst til at smide hæmningerne, kun til at brække sig.

Hun åbner klædeskabet og betragter bøjlerne med Martins jakkesæt og skjorter og hendes egne kjoler og bluser. Hans tøj får hende til at tænke på den ukendte Susanne. Hun ser ham for sig i en fremmed lejlighed, mens han tager jakken af og slipset, den lyseblå skjorte og bukserne med pressefolder. Mon han lægger dem pænt sammen over en stoleryg? Hun er sikker på, at han husker at tage sokkerne af, for det har hun lært ham for mange år siden, men hun kan ikke vide, om den unge kvinde finder ham en anelse pudsig i sit modne, forretningsmæssige kostume. Hende kan Irene ikke forestille sig, kun rammerne om hans utroskab, en toværelses med IKEA-møbler og Matisse-plakater, til nød hendes unge, faste krop. Det undrer hende, at hendes fantasibillede ikke har mere magt over hende, at det ikke trænger længere ind. Hun føler sig som en tilskuer, men det sted, hun ser dem fra, er det sted, hvor hendes jalousi og smerte og forsmåede kvindelige stolthed skulle have ætset og sviet.

Telefonen ringer. Hun tøver lidt, før hun sætter sig på sengekanten og rækker ud efter den. Hun er sikker på, at hun vil kunne genkende stemmen, Susannes pigede stemme og lidt krukkede diktion. Det ærgrer hende, at hun får taget den, inden hun mærker, at hun bliver nødt til at rømme sig for at kunne sige Hallo. Det er Josefine. Deres datter lyder, som om hun står foran et vandfald. Hun er som sædvanlig usammenhængende og taler for hurtigt. Hun ringer fra lufthavnen i Frankfurt. Josefine er stewardesse, og Irene er vant til at blive ringet op fra alle verdenshjørner. Josefine spørger, om hun må tage en ven med i aften. Selvfølgelig må hun det. Irene kan ikke lade være med at smile. Hun spørger, om det er en, hun kender. Hun kan høre, at Josefine også smiler dernede i Frankfurt. Ikke endnu.

De taler lidt om ingenting, før de lægger på. Irene bliver siddende på sengen og tegner mønstre med en storetå i gulvtæppets luv. Hun har ikke tal på, hvor mange unge mænd hun er blevet præsenteret for og har indstillet sig på at lære at kende. Josefines forhold til mænd minder om hendes forhold til storbyer, og hendes mor er bekymret, men prøver at tøjle sin moderlighed. Hun rejser sig op og beslutter sig for et kaffebrunt hørsæt med taljeret jakke og vide bukser.

Martin har efterladt avisen på spisebordet i køkkenet. Hun spiser en kiwi og nipper til sin te, mens hun skrålæser artiklerne. Man har fundet endnu en massegrav i udkanten af en bosnisk landsby. Hun betragter avisbilledet af retsmedicinere med handsker og masker for ansigterne i færd med at fordele de uigenkendelige, halvt opløste ligrester i plasticposer. Hun ser ud på magnolien foran køkkenvinduet. I de ti år, krigen på Balkan stod på, har hun læst den ene indsigtsfulde artikel efter den anden om grundene til, at militser trængte ind i folks hjem og slæbte dem ud på en bjergskråning for at skyde dem som hunde. Hun har prøvet at sætte sig ind i analyserne af det etniske raseri, indtil hun begyndte at springe dem over. Hun er ikke interesseret i grusomhedens årsager, kun i dens virkelighed. Hun tror ikke længere på, at verden nogen sinde bliver bedre eller værre, end den er. Hun er jurist nok til at vide, at der ikke er nogen eviggyldige paragraffer at henholde sig til, men hun finder det stadig meningsfuldt at finde ud af, hvem der tog livet af de mennesker, hvis usammenhængende rester hun ser på billedet i avisen. Ikke hvorfor, men hvem.

Lyset er blevet skarpere, da hun kommer udenfor. Hun går tilbage for at hente sine solbriller og får øje på blokken ved siden af telefonen i entreen, hvor hun har noteret afsnittet og stuen, hendes mor ligger på. Hun har lovet at besøge hende efter arbejde. Hvordan kunne hun glemme det? Hun sætter sig ind i bilen og bakker ud på vejen. Hendes vielsesring klikker mod rattet, da hun drejer om hjørnet. Den lille fortrolige lyd har fulgt hende så længe, at den føles som en del af hendes krop. I den sidste tid har hun ikke vidst, hvad hun skulle sige, når Vivian spurgte, hvordan det gik. Som om hendes mor forventede sig andet end et konventionelt svar på sit konventionelle spørgsmål. De har aldrig været overdrevent fortrolige, og Irene vil ikke gøre hende bekymret nu. Vivian skal have en ny hofte, men tanken om fuld narkose kan næsten få hende til at foretrække kørestolen, som hun har tilbragt de sidste måneder i.

Irene er sikker på sin mors sympati, men hun er også sikker på, at Vivian vil slå Martins utroskab hen som noget nærmest uundgåeligt og derfor irrelevant. Hvis det ikke nytter at tale om det uomgængelige, og det gør det jo ikke, kan man lige så godt lade være. Sådan tænker Vivian. De har så godt som aldrig berørt livets pinefulde uomgængeligheder, selv ikke da hendes far forlod dem til fordel for en yngre kvinde. Men det er heller ikke Martin, hun i svage øjeblikke har lyst til at tale med sin mor om. Det er den sære lammelse, hun føler ved at vide noget, som det ikke forandrer hende at vide.

Et rigt, fliget sollys flyder hende i møde på vejen mellem haverne med fornemt tilbagetrukne villaer. Hun føler sig privilegeret ved at høre til herude, hvor der er tilpas langt mellem folk, tilpas mange bourgainvilleaer og rhododendronbuske til at skjule for dem, at de ligner hinanden til forveksling. Privilegiet består ikke så meget i det komfortable ved deres liebhavertilværelse, men i at den lukker resten af verden ude. Den grusomme verden, hun læser om i avisen og ser i fjernsynet, når hun en sjælden gang ser fjernsyn, dens krige og massakrer og endeløse skarer af flygtninge, til fods, med deres ejendele stuvet sammen på kærrer, eller tørstende i den iltfattige luft under dækket på rustne plimsollere.

Den ene verden virker uforenelig med den anden, men selv om det er en ungdommelig tanke, kan hun ikke lade være med at tænke den. Hun kan ikke lade være med at tænke, at hendes liv er ude af kontakt med den verden, hvor avisens og tv-skærmens grusomheder bliver begået. Eller rettere, at hendes reaktioner, hendes medfølelse og somme tider vrede synes at være ude af kontakt med hendes liv. Hun har overvejet, om det ikke er den afledte, men egentlige gevinst ved det repræsentative demokrati, at man ikke blot overlader sin velnærede, oplyste følsomhed over for verdens gru til de folkevalgte, men også overlader dem gruen. Kan man forresten andet? Hvad skal man stille op med de rette proportioner over for sjælens nærsynethed?

Hun tænder for radioen og genkender stemmerne og musikken, Paul McCartney og John Lennon, lyden af tresserne, af letheden dengang. Er uskylden gået af mode, eller er det bare hende, der har mistet den, tung i røven af velnæret melankoli? Hun kører ned ad tilkørselsrampen og ind i morgenstrømmen af biler på vej ind mod byen, ude af kontakt, uden forbindelse til de andre ensomme skikkelser i bilerne. Musikken giver et nostalgisk stik som en påmindelse om noget tabt, men også, tænker hun, som erindringen om et andet stik, dengang, af længsel og sult. En længsel uden genstand, ligesom nostalgien selv, der ikke kan fortælle én, hvad det er, man har mistet, ud over det vage, udefinerlige, som ungdommen er. At have fremtiden foran sig og ikke være tynget af viden, kun af sin uvidende, desorienterede rastløshed.

Hun ser Martin for sig, en slankere, blødere Martin, og en lille buttet Josefine og den ranglede Peter, hendes storebror, der allerede er ved at blive skaldet i en alder af toogtredive. Hun ser sin familie i tynde, flygtige syner i modlyset over motorvejen og de første kontorbygninger, viadukter og boligkarreer. De samme ansigter, men yngre, anderledes. Solbrændte feriedage i græsset, på landet, vintersøndage på kælkebakken, med røde kinder. Den slags flygtig lykke. Hun bliver pinligt berørt, selv om hun er alene i bilen, over den lille perle af saltvand, som hun mærker pible frem i øjenkrogen bag sine solbriller.

Herregud, sidder hun og tuder?

Irene og Martin mødte hinanden i 1961, det år, hun var au pair i Paris. Hun ville ikke have drømt om, at han skulle blive far til hendes børn. Hun var sytten år, hun havde aldrig været i udlandet før, og fremmedhedens eventyr fik enhver forestilling om fremtiden til at blegne. Hun var undsluppet sit borgerlige hjem, ganske vist kun for at havne i et, der var mindst lige så borgerligt, men hun havde fået Paris med i købet og nogle dyrebare timer midt på dagen, hvor hun strejfede omkring, stod på bagperronen af en bus eller sad i metroen med en sugende, ukendt følelse i maven. Familien boede i en stor lejlighed på en af boulevarderne omkring Nation. Når hun trængte til at være alene og vejret var godt, spadserede hun op til Père Lachaise og sad og læste på en bænk. Hun slugte bøgerne, selv opslugt af deres univers, det ene efter det andet. Verden var endeløs, og Paris og bøgerne var sammen om at udpege endeløshedens mangfoldige retninger. Andre gange tog hun ud og gik tur i Bois de Vincennes, både ængstelig og triumferende ved tanken om at fare vild.

Hun var meget alene i starten, men ikke ensom, husker hun, bare sig selv, helt og holdent og som aldrig før. Hendes mørke hår og markerede træk fik hende til at føle sig hjemme, fordi ingen lagde mærke til hende, undtagen når hun sagde noget og med sin accent afslørede, at hun ikke var indfødt. Som barn havde hun undret sig over sit sorte hår, hendes forældre var blonde, men hendes morfar skal have været sorthåret som hun. Han stammede fra Færøerne, hvor mange var mørkhårede efter de portugisiske søfolk, der gennem tiden var gået i land. Irene havde følt sig anderledes i skolen, det havde generet hende, og da hun kom til Paris, blev hun glad for gå i ét med menneskemængden.

Det var stadig efterkrigstidens Paris. Et fattigere, mere tilsodet, men også mere glansfuldt og eksotisk sted end den by, Martin og hun siden besøgte, da de for længst var blevet gift og slentrede op ad Champs Elysées som to lidt rådvilde og ørkesløse turister. Dengang var det hendes by, fordi hun så den for første gang og skridt for skridt erobrede nye kvarterer med nye tillokkende hjørner at runde. Hun må have vandret, hvad der svarer til strækningen mellem Paris og København det år, men det er forbavsende lidt, hun husker. Hendes Paris er det Paris, hun siden genkendte i sort-hvide film og på sort-hvide fotografier, stadig gammeldags og dog allerede moderne, på samme tid mere lokalt og mere kosmopolitisk. Det var Juliette Grecos og Jean-Paul Belmondos Paris, et mere uskyldigt, mere letsindigt sted, og der var stadig længe til det berygtede forår, da byen i nogle måneder var på randen af kaos og revolution.

Hun var kommet for tidligt til revolutionen. Hun ønskede heller ikke, at noget skulle forandre sig. Hun ønskede, at hendes år i Paris ville vare evigt. Hun var kommet ind i en løst sammenknyttet gruppe af au pair-piger, studerende, kunstnerspirer og eventyrlystne evighedsturister, der mødtes på cafeerne og de billige restauranter på venstre bred. De, der ikke boede på kollegium eller hos en familie, flyttede konstant rundt mellem små snuskede hoteller, og de sikreste mødesteder var cafeerne langs Boulevard Saint-Michel.

Han var dukket op i udkanten af kliken, hun kunne ikke huske præcis hvornår. Han talte næsten ikke et ord fransk, og det var uklart, hvad han levede af, men der var heller ingen, der spurgte. Han hægtede sig på, til at begynde med uden at der rigtig blev lagt mærke til ham, indtil han med sin kækhed og sine små tjenester var blevet alles kammerat. Han så godt ud med sit hørhår og sine blå øjne, men han appellerede slet ikke til hende, og hun ville heller ikke have gjort sig tanker om hans udseende, hvis hun ikke ret hurtigt havde mærket hans interesse. Hans ansigt var lige så firkantet som en skotøjsæske, hans krop var tæt og muskuløs, og han talte og gebærdede sig som en gadedreng. Ingen af delene ville have været noget problem, forsikrede hun sig selv, hvis altså ikke hans påståelige charme så tydeligt havde haft hende som genstand og forhindret ham i at fatte hendes høflige afvisninger.

På det tidspunkt var hun forelsket i en ung franskmand med komponisthår og fornemme håndbevægelser, en nevø af fruen i huset, hvor hun passede børn. Han inviterede hende ud at spise eller til koncert, og hun blev ved med at håbe på en tilnærmelse, når de sad i Salle Pleyel eller på hver sin jernstol i Jardin de Luxembourg, men der skete ingenting. En aften hørte hun ved middagsbordet, at han skulle giftes med en pige fra Grenoble. Det var blevet sommer, hun var knust, og da en svensk veninde spurgte hende, om hun ville med til Rivieraen, slog hun til. Venindens kæreste kendte en, hvis forældre havde en villa lidt uden for Nice, forældrene var bortrejst. Hun husker varmen, havet, pinjernes flade kroner og terrassen, hvor de sad om aftenen og så kystliniens lyskæder. Der kom flere og flere gæster i villaen, de overnattede rundt om i værelser og saloner, og en dag dukkede Martin op sammen med nogle af de andre fra den skandinaviske koloni i Paris.

Han må have talt sig ind på livet af hende, for det næste, hun husker, er, at de går sammen på Promenade des Anglais. Hun ved ikke længere, hvordan de er kommet til at gå dér, kun de to. Han fortæller hende om sin barndom. Hans far døde, da han var spæd, moderen giftede sig igen og fik nye børn, hans stedfar brød sig ikke om ham, og han blev tilovers. Han fortæller om børnehjemmet, om ensomheden og følelsen af at være uønsket, men han lader ikke til at have ondt af sig selv. Han har allerede prøvet lidt af hvert, været lærling hos en smed, stået ved et samlebånd, spulet lastrum på et skib. Han fortæller om Liverpool, Porto og Tanger. Nogle måneder før var han afmønstret i Cherbourg for at tage til Paris, og da hyren slap op, tog han et job som opvasker på en natklub ved Pigalle. Han fortæller om det alt sammen, som om det ikke er noget særligt, og hans henkastede, generte smil passer ikke til den pågående munterhed, der har irriteret hende sådan.

Hun forstår ikke sig selv. Måske er det derfor, hun lader det ske. For at finde ud af, hvad han er i stand til at kalde frem i hende. Om natten ser hun for første gang et menneske, der åbner sig, fuldkommen forsvarsløst. Når han omfavner hende, føler hun sig mere nøgen end nogensinde, men det er samtidig, som om han klamrer sig til hendes spinkle krop, bange for at drukne i mørket. Det skræmmer hende, og forskræmtheden gør hende grusom. Hun ligger med ryggen til ham og mærker hans hænder og hører ham hviske, men hun svarer ikke. Han er allerede kommet alt for tæt på, alt for hurtigt. Han siger, at han vil have børn med hende. Hun er den første, han føler sådan for. Men hvorfor hende? Hvorfor lige hende? Om dagen undgår hun ham. Hun vil ikke lade sig mærke med, at der skulle være noget mellem dem, og hun sørger for, at de aldrig er alene, når hun ligger i en flugtstol i bikini og solbriller. Hun ser ham lide, mens hun taler let og afglidende med de andre, skræmt over, hvad hun har sat i bevægelse, skamfuld, fascineret og rastløs. Hun mærker, at han vil hende noget alt for dramatisk og tungtvejende, og hun bliver irriteret. En tidlig morgen pakker hun sin kuffert og forlader villaen, før han vågner.

Senere blev den sommer noget nær deres ægteskabelige urgrund, Promenade des Anglais og værelset med udsigt til hav og pinjer. Hun tog hjem til København og begyndte at læse jura, gled ind i sit gamle miljø og fik nye venner. Hun boede på et lejet værelse i en af gaderne bag Det Kongelige Teater. I nogle år flagrede hun omkring, som man gør, når man er undsluppet sit hjem og går på universitetet og kun har sine eksaminer at bekymre sig om. En befriende, frimodig luftforandring strømmede gennem byen og tiden efter hendes barndoms tækkelige, hæmmede halvtredsere. Hun syntes, hun svævede som en løssluppen drage på den vind af letsindighed og muligheder, der blæste gennem alt. Hun glemte Martin og deres flirt ved Rivieraen og hans malplacerede forelskelse. Det var en ren tilfældighed, at de løb ind i hinanden igen nogle år senere, men siden accepterede hun med et smil tanken om et skæbnemøde.

En forårsaften var hun gået på Café Montmartre sammen med en fyr og et andet par for at høre Dexter Gordon. Der var mange mennesker, luften var tropisk, og hun følte sig beruset, selv om hun kun drak citronvand. Hun hørte ikke efter, hvad de andre sagde, helt opslugt af den lange, brune, svedende mand, der stod i det kulørte projektørlys og spillede på sin saxofon med en viril fantasi, der løftede musikken ud af det trange lokale, op over byens tage. Pludselig dukkede Martin op ved deres bord. Han spurgte ikke, om han måtte sætte sig, og lod ikke til at bemærke sin rivals blik. Han så komisk ud i sit jakkesæt, med hvid skjorte og slips. De andre fyre gik i sweater og ørkenstøvler, og deres hår var længere end hans, der var perfekt friseret, med sideskilning. Han råbte hen over musikken. Han ville tale med hende. Hun rejste sig og fulgte med ham ud, fordi hun ikke kunne have ham stående dér og råbe. Han bebrejdede hende ikke noget, virkede ikke engang såret. Han så bare på hende. Hvorfor var hun rejst uden at sige farvel? Hun vidste ikke, hvad hun skulle svare. Han tog hende under armen, før hun nåede at protestere, og hun lod ham gøre det. Mens de gik hen ad fortovet, spekulerede hun på, hvordan hun fik rystet ham af sig. Det lykkedes aldrig. Han havde ikke glemt hende, og han havde ikke i sinde at lade hende forsvinde igen.

Han var utrættelig. Han ringede i tide og utide og ventede foran opgangen, hvor hun boede til leje. Han gav ikke op, selv om hun gjorde sit yderste for at tage modet fra ham. Hun lod ham vente forgæves i pensionatets entré, når værtinden bankede på og sagde, at hun havde en gæst. Han var ellers en nydelig ung mand, mente værtinden. Der stod blomster på hendes værelse, når hun kom hjem, og han sørgede for at løbe ind i hende på gaden, altid sirlig med sin sideskilning og sine himmelblå øjne. Hun lo åbenlyst ad ham, hvis hun fulgtes med nogen, men han smilede bare godmodigt. Han gik på Handelshøjskolen og havde tydeligvis tænkt sig at blive til noget, sammenbidt og målrettet, mens alle andre efterhånden fik travlt med at flippe ud. Han smilede ad sig selv med sin sære uskyld, som om han ikke vidste, hvad der var så komisk, men bare var glad for at kunne bidrage til underholdningen.

Det kunne være blevet så mange andre, og så blev det ham. Hun overgav sig, udmattet men også lettet, siden han absolut ville have hende. Senere spurgte hun sig selv, om hun bare havde resigneret over for hans vedholdende stædighed, men hun husker det anderledes. Hun havde tilbragt de første tyve år af sit liv med at drømme. Ikke om noget bestemt, netop ikke, men på en ligesom vegeterende måde. Ude af kontakt med sine omgivelser undtagen med det yderste af neglene, når hun distræt og forbeholden pirkede til den ene mulighed eller den anden. Hun havde ikke nået at kende så mange fyre, men alligevel nok til at føle en sær lede, ikke så meget ved deres betagelse eller begær som ved sit eget afventende, halvt bortvendte blik. Martin inspirerede noget i hende, og til at begynde med lignede det misundelse. Hun ville ønske, at hun kunne ønske noget lige så stærkt. Han fik hende til at føle sig elendig, inderligt ligegyldig, og hun ønskede af al magt at være alt andet. Hun var træt af at flyde omkring, og hun var mod sin vilje kommet til at beundre ham. Hun, der var vokset op uden at mangle noget, var kommet til at misunde ham, der intet ejede ud over en viljestyrke, som hun aldrig havde mærket selv og aldrig mødt hos nogen anden.

De flyttede uden for byen, ud til en lejlighed i et nyopført boligkompleks nær villakvarteret, hvor hun havde tilbragt sin barndom. Hun så ikke det ironiske i, at hun allerede midt i tyverne vendte tilbage til den stillestående, borgerlige verden, hun var taget helt til Paris for at undslippe. Hendes lavere overklassebaggrund, som hun kaldte den over for Martin. Hun var advokatfuldmægtig, han arbejdede i banken, hvor han havde været elev, og hvor han få år senere blev forfremmet til afdelingsleder. Deres naboer var nygifte par som dem selv, der lige havde stiftet familie eller tog tilløb til det i de fornuftigt indrettede soveværelser med masser af skabsplads. De pendlede frem og tilbage mellem byen og den grønne, regelrette, optimistiske forstad, hvor deres børn skulle vokse op. Nogle af dem blev deres venner, de sås lørdag aften, og somme tider dansede de til grammofonplader i dagligstuerne, mellem de fornuftige arkitektmøbler. Når hun tænker tilbage, forekommer det hende at have været så naivt. Var det tiden eller hende, der var naiv? Hun kan ikke skelne.

Mens de havde travlt med at etablere sig, fik andre på deres alder travlt med at undergrave det etablerede samfund. Martin og Irene deltog ikke i ungdomsoprøret, de nøjedes med at betragte det på afstand som så mange andre i mængden, der om eftermiddagen forsvandt ned under jorden til S-toget, der førte dem ud af byen, væk fra begivenhedernes lidt skræmmende, men også fascinerende centrum. De lod sig strejfe og indsnusede i forbifarten duftene af røgelse og hash, men det var også alt. Først mange år senere forstod hun, at hun havde befundet sig midt i den helt store omkalfatring. Hun havde kun opfattet det som en svag baggrundsstøj, mens det stod på, en flimren i randen af hendes synsfelt.

Hun måtte spørge sig selv, om det var hende, der havde sovet i timen, eller om andre havde haft det ligesådan, dengang og til andre tider. Kunne man ikke forestille sig en pottemager i Jerusalem, som det aldrig gik op for, at Jesus var blevet korsfæstet, mens han sad bøjet over sin drejeskive? Eller en parisisk skomager, som Stormen på Bastillen var gået hen over hovedet på som noget, der bare blev snakket om i gaden? Sådan havde hun haft det i ’68. Josefine og Peter beder hende somme tider fortælle om det sagnomspundne år, men hun ved aldrig, hvor hun skal begynde, eller hvad hun skal finde på. Det var noget, der foregik i fjernsynet og radioen og aviserne. I hendes tid er det dér, verdenshistorien har udspillet sig, dramatisk, ja, men til at tænde og slukke for eller lægge hen i bunken ved siden af sofaen.

Hun ventede Peter det forår. En lun eftermiddag stod hun i en overfyldt sporvogn, det var begyndt at regne, og hun kunne ikke finde noget sted at sidde. Hun stod tæt op ad en pige på hendes egen alder, pigens hår var vådt af regnen, og hun havde ingen brystholder på under sin fugtige ærmeløse bluse. Da hun rakte en arm op for at holde fast i en strop, blottede hun en mørk dusk af krusede hår. En sødlig lugt af sved trængte ind i Irenes næsebor, og hun vidste ikke, hvor hun skulle vende sig hen. Hun havde døjet med kvalme under det meste af graviditeten, og den fremmede piges påtrængende nærvær fik det til at vende sig i hende. Et øjeblik sortnede det for hende, og da hun løftede ansigtet igen, så hun lige ind i et par opmærksomme brune øjne.

Pigen smilede til hende, velsagtens fordi hun kunne se hendes store mave under frakken. Det var et åbent, imødekommende smil, der lå næsten en opfordring i det, men noget i hendes blik berørte Irene med en følelse af at blive besigtiget, aflæst og tilskrevet en rammende karakteristik. Det venlige smil og de opmærksomme øjne fortalte hende, at den anden sympatiserede med hende og samtidig beklagede hende lidt. Ikke så meget for hendes graviditet, der selvfølgelig indskrænkede hendes bevægelsesfrihed og erotiske muligheder, men for det, hun i det hele taget var, en pæn pige i cottoncoat og nederdel. Alt for pæn, alt for borgerlig, hjælpeløst bagud, rørende håbløst ude af trit med den omsiggribende frigørelse.

Det var det tætteste, hun kom på begivenhederne i ’68.

Martin arbejdede så hårdt, at han ikke havde tid til at løfte næsen fra slibestenen og overveje, hvad han skulle mene om den atmosfære af langhåret ulydighed og sexet nysgerrighed, der bredte sig med en summende fornemmelse af, at alting kunne blive anderledes, end det nogensinde før havde været. Desuden havde han allerede for meget at miste til at føle sig tiltrukket af tanken om et helt nyt samfund. Hendes mor var meget tilfreds med Martins fremadstræbende driftsikkerhed. Det irriterede Irene, at han så åbenlyst nød det. Hun blev irriteret, fordi han ikke lod sig mærke med den nedladende tone under Vivians venlighed, når de besøgte hende i villaen, hvor hun var blevet boende, efter at Irenes far var gået sin vej.

Irene havde i det hele taget svært ved at forlige sig med hans behagesyge begejstring for hendes kvidrende, geskæftige mor, indtil det dæmrede for hende, at han langt om længe havde fået, hvad han aldrig havde haft. En familie. Hun vidste, at Vivian ville have foretrukket en ung mand fra deres eget miljø, men Martins alvor og stræbsomme seriøsitet fik hende til at tilgive hans usikkerhed med bestikket, demokrat som hun trods alt var. Han havde gættet hendes forventninger til ham og sat sig for at indfri dem. Endda til overflod. Da Irenes far døde, var det kun takket være Martin, at hendes mor kunne blive boende i villaen. Alligevel tillod Vivian sig at rose Martin i hans fravær for, hvor fabelagtigt han havde klaret sig, i betragtning af sin baggrund. Irene blev rasende, men fortrød hver gang, at hun havde luftet sit raseri, når hun så Vivians desorienterede smil. Jamen, det var da fabelagtigt!

Han behøvede ikke udtrykke sin ambition, og Irene var glad for, at han lod være, men hun mærkede den hele tiden. Hun mærkede den i hans blik og stemme, hans faste favntag, hans manglende lyst til at tale om fortiden og hans forbløffende kropsvarme, som fra en generator dirrende af energi. Hun genkendte den i hans effektive måde at skyde hagen op og frem, når han stod om morgenen foran spejlet i entreen og bandt sit slips. Hun forstod, at hver eneste ting, han foretog sig, var et led i hans plan om at skabe en tilværelse, der kunne stå mål med den, hun kom fra. Og det var ikke kun for at bevise sit værd over for moderen til den prinsesse, han havde erobret. Han ville så langt væk som muligt fra sin triste fortid som uønsket og forhutlet underklassedreng, og hun respekterede ham for det. Hun undertrykte sin trang til at smile ad hans besathed af materielle ting, for han var lige så usnobbet, som han var målrettet.

Han fik hende til at føle sig tryg. Han omgav hende til alle sider med sin rolige, stædige, næsten fanatiske tilbedelse, og ja, hun forelskede sig i ham. Han havde løftet osteklokken, hvorunder hun havde tilbragt sin ungdom, uden for rækkevidde, ude af stand til at lade sig berøre eller selv række hånden frem og røre ved nogen eller noget.

Hun blev klar over det for alvor, da de tog til Paris på ferie, nogle år efter at Peter blev født. Martin var blevet souschef i banken, og de havde fået råd til et lille rækkehus. Det var deres første rejse sammen, og de tilbragte flere dage med at tage på pilgrimsfærd til de gamle steder, hvor de havde huseret ti år før. Hun ventede, at gensynet ville gøre hende nostalgisk, men hun blev ikke det, der lignede. Kort før de skulle hjem, kom hun på sporet af hvorfor.

De havde spist frokost under en af arkaderne på Place de Vosges og var spadseret op gennem Marais. Da de gik hen over Place de la République, kom hun til at tænke på tiggeren, der havde siddet på hjørnet af pladsen og Boulevard de Magenta. Hun havde ikke tænkt på ham i alle de år. Hun standsede, Martin så spørgende på hende, men hun sagde ikke noget. Han havde siddet lige dér ved fortovskanten, med ryggen til bilerne og en lille blikskål foran sig. Hans ansigt var ikke andet end en rødlig og opsvulmet, væskende klump med sprækker, hvor øjnene, næseborene og munden skulle have været. Når bilerne ikke overdøvede ham, kunne man høre en hvæsende, pibende lyd trænge ud gennem de snævre fordybninger i kødklumpen.

Hun havde kun set rigtigt på ham én gang og kun i et par sekunder, før hun som alle andre havde slået blikket ned og skyndt sig videre. Hver gang hun siden passerede Place de la République, undgik hun det hjørne, men om natten så hun ham ofte for sig. Efterhånden gik det op for hende, at det ikke bare var væmmelse eller rædsel, hun følte, men også skam. Hun skammede sig over sin væmmelse, hun syntes, hun burde føle medlidenhed i stedet, men hun skammede sig også over den medfølelse, der meldte sig forsinket og ligesom tvungent. Den var jo ikke spontan, der var noget hyklerisk, noget påtaget, sentimentalt ved den og desuden noget prætentiøst. Som om hun kunne sætte sig i tiggerens sted. Og så var det endda ikke engang spørgsmålet om den rette eller rettidige form for medfølelse, der oprindeligt havde fået hende til at skamme sig, men noget mere elementært, noget i selve situationen, da hun passerede monsteret på fortovet ved Boulevard de Magenta.

Hun skammede sig over at se på ham, slet og ret, og hun skammede sig lige så meget, da hun fjernede blikket. Hendes overfladiske medlidenhed kunne kun bekræfte, at tiggeren knap nok var noget menneske, så afskyelig som han var at se på, så umulig at leve sig ind i. Men idet hun slog blikket ned for at undgå synet af ham, var det til gengæld, som om hun ville skåne sig selv for om så blot i et flygtigt sekund at vedkende sig hans realitet og forholde sig til hans frastødende nærvær. I det ene tilfælde så hun på ham med et blik, der stødte ham fra sig, ud af enhver menneskelig sammenhæng. I det andet tilfælde nåede det ikke engang at blive et spørgsmål, om tiggeren uden ansigt kunne gå for at være et menneske eller ej, for han var ikke bare ude af øje, men også få skridt fra at være ude af sind. Ved ikke at blive set og i det mindste modtage hendes opmærksomheds tvetydige almisse, blev han endnu mere ensom, end han i forvejen var.

Irene var stadig et let bytte for den slags overvejelser, der ifølge hendes voksne erfaring er lige så futile, som de er fundamentale, fordi de ikke efterlader andet end hovedpine og afmagt. Da hun som otteogtyveårig igen stod på Place de la République og tænkte tilbage på sin syttenårige følsomhed, måtte hun spørge sig selv, om hendes beskyttede barndom ud over at have været følsomhedens grobund også havde vist sig at være dens paradoksale begrænsning. Når hun som nysgerrig au pair-pige på afveje havde vovet sig ind i Paris’ mere blakkede kvarterer, oppe i Belleville eller ovre bag Gare du Nord, så hun mennesker, der havde prøvet lidt af hvert, og hvis liv hun selv ikke med sin bedste vilje kunne forestille sig. Robuste typer, der sikkert ville trække på skulderen ad en vanskabt tigger uden ansigt, hvis de overhovedet lagde mærke til ham. Han var en del af deres verdens rå, skurvede inventar, og der skulle en følsom pige fra Københavns nordlige forstæder til, før tiggerens vanskæbne så at sige fik en bevidsthed og en samvittighed at udfolde sig i. Men lige meget hjalp det, for i modsætning til de mere hårdføre indbyggere i Paris’ fattige kvarterer tålte hun ikke synet af sin følsomheds genstand.

Hun havde ellers oplevet det som en befrielse, da hun undslap sin mors fangarme og det tyste villakvarter og ankom til den enorme, myldrende by. Byens fremmedhed havde givet hende følelsen af, at hun også var fremmed for sig selv, på sporet af alt det, hun kunne være og blive.

Hendes jeg. Hendes ukendte jeg.

Siden hun i trettenårsalderen var begyndt at tænke, havde hun vidst, at det fandtes derinde et sted. Hun vidste ikke, om jeget opholdt sig i hjertet, der ifølge hendes biologilærer ikke var andet end en muskel, eller om det boede et sted i hendes hjerne, der ikke var andet end en elektrificeret fedtklump. Men sådan var det jo også med Gud, der efter sigende havde hjemme oppe i verdensrummet bag den blå himmel. Folk troede stadig på ham, selv om Gagarin havde været deroppe i sin rumkapsel og bagefter triumferende fortalte, at der ikke var nogen Gud, for nu havde han set efter.

Hvis man stadig kunne tro på Gud efter den besked, kunne hun vel også tro på sit eget jeg, selv om det ikke optrådte på biologibogens plancher af flåede mænd og kvinder gennemskåret på langs. Om det så var så lille, at det ikke engang kunne ses i et mikroskop, måtte hun allerinderst inde have et jeg, der var helt hendes eget. Hvis hun nærede det og passede det, ville det en dag vokse sig større og fyldigere end det lille ord, hun dagligt tog i sin mund. Det fyldte så lidt, hendes lille jeg. Det føltes så vægtløst over for hendes mors omklamrende, uomgængelige ’vi’, der på skift lokkede og truede hende, alt efter om der var noget, hun skulle, eller noget, hun ikke måtte.

Hendes bror ville have forstået hende.

Hun nåede at blive fjorten, før hun fandt ud af, at hun var tvilling. Det var Henny, hendes moster, der kom til at røbe hemmeligheden uden at vide, at der var tale om en hemmelighed. Irene havde ikke vidst, hvorfor Vivian blev stille og indadvendt i dagene op til hendes fødselsdag. Engang havde hun været alene på besøg hos Henny, og da de sad og så på gamle fotos, havde der været et af Vivian, taget mens hun var gravid. En ung, smilende kvinde, der stod i strandkanten med en mave så enorm, at hun måtte skræve lidt i bølgeslaget og holde om den med begge hænder. Irene var født i juli, og hun kunne ikke forstå, at hendes mor allerede havde været så stor i april 1944, som der stod med falmet skråskrift under fotografiet i det gamle album. Hendes bror var blevet kvalt i navlestrengen, han havde været død ved fødslen. Da Irene nogen tid efter tog mod til sig og nævnte ham over for Vivian, fortrød hun med det samme. Hendes mor betragtede hende med et tomt blik, før hun strøg hendes kind og gik ind til sig selv. Siden havde de aldrig talt om ham.

Nu forstod hun bedre, hvorfor hun havde haft det så svært med sin mors ’vi’. Der manglede noget, eller rettere nogen. Der var et andet ’vi’, som aldrig var blevet udtalt, og som kunne have opvejet det ’vi’, der kun var Vivians. Alle forbudenes og påbudenes overvågende ’vi’, som hendes mor havde opdraget hende med, mens hendes far var på arbejde eller sad med sin avis, eller senere, da han var helt ude af billedet. Vivians ’vi’ blev endnu mere tyrannisk, da han havde forladt dem, og Irene følte sig som et gidsel.

Senere tænkte hun, at det måske var derfor, hun ikke kunne finde ud af at deltage i oprørets og frigørelsens kollektive ’vi’, musikkens og drømmenes og demonstrationernes. Hun kom aldrig på ølejr eller til rockfestival, og hun fik aldrig lyst til gruppesex. Det var der andre, der heller ikke gjorde, men for hende var det ikke engang et spørgsmål om at tage stilling. Da hun endelig havde unddraget sig sin mors ’vi’, var det blevet umuligt for hende at skifte det ene ’vi’ ud med et andet, lige meget hvor oprørsk eller frigjort det var.

Hun tænkte på sin bror, når hun var alene. Somme tider forestillede hun sig, at han gik ved siden af hende på vej til skole eller var i værelset, hvor hun sad og lavede lektier. Hun kunne ikke se ham for sig, hun var ude af stand til at forestille sig, hvordan han ville have set ud, men hun talte til ham i tankerne. Hun brugte aldrig ordet ’vi’, og han svarede heller ikke. Han blev det tavse, hemmelige ’du’, som hun henvendte sine tanker til. Hans næsten fysisk mærkbare fravær, den tomme plads ved hendes side, som hun holdt åben for ham, var forbundet med det jeg, hun mærkede spire indeni. Hendes inderste jeg gav sig til kende med den stemme i hende, der talte til ham og fortalte ham sine hemmeligheder. Da hun første gang kom til Paris, holdt hun langt om længe op med at tænke på ham og tale til ham hver dag. Det var, som om de havde sluppet taget i hinanden for at gå hver til sit, og hun syntes næsten, hun kunne se ham som en utydelig skikkelse, der blev mindre bag hende, idet han løftede hånden til afsked.

Ti år senere vågnede hun en nat ved siden af Martin på et hotelværelse i en sidegade bag Étoile. Hun havde stået ved en stærkt befærdet gade og ventet på at komme over. Der var et bredt fortov og en balustrade på den anden side foran udsigten til havet. Det kunne være Promenade des Anglais, men der kørte sporvogne, gule sporvogne mage til dem i København, da hun var barn og ung. Der stod en sortklædt mand ved balustraden og så ud mod horisonten, og hun var utålmodig efter, at strømmen af biler skulle aftage, for det var hendes bror, der stod derovre. Han var ikke død, han ventede på hende, de havde aftalt at mødes her på Promenade des Anglais.

Hun var for sent på den, hun var bange for, at han skulle gå, og til sidst gik hun ud i trafikken. Et par biler bremsede hårdt op med tudende horn, en sporvogn jog tæt forbi med sine fremmede ansigter, og da der var fri bane, kunne hun et øjeblik ikke se ham. Endelig nåede hun over kørebanen og gik hen mod hans rygvendte skikkelse. Han måtte have hørt hendes skridt, for han vendte sig langsomt om, og et sekund før hun vågnede, klam af sved og med et skrig kvalt i halsen, så hun i stedet for sin brors ukendte ansigt en væskende, uformeligt opsvulmet kødklump med sprækker, hvor øjnene, næseborene og munden skulle have været.

Martin sov, hun havde lyst til at vække ham, men lod være. Hun trykkede sig ind til ham, mens hun lyttede til den fjerne trafik. Hun lagde håndfladen på hans brystkasse og mærkede svagt hans hjertes regelmæssige slag. Hun tænkte på den lille Peters polstrede barnekrop og hans barneøjne, blå og uden bagtanker, uden blik for andet end hende, og hun følte sig ensom. Et øjeblik var det, som om hun svævede ud i verdensrummet, fortabt som en astronaut på rumvandring, der har mistet forbindelsen med sit fartøj og hvirvler ud i intetheden. Hun tænkte på, at han elskede hende, manden, som hun lå og klamrede sig til, og hun blev bange ved tanken. Endnu mere bange end hun var ved tanken om det endeløse, tomme rum over byen. Hun trykkede sig tættere ind til ham, og han vendte sig i søvne og trak hende ind i sin favn.

„Irene Beckman ...“

Hendes tonefald er som sædvanlig nøgternt og konstaterende. Hun sidder ved sit skrivebord og ser ud på kastanjetræet i gården. Hun kunne sagtens have fået et større, mere imponerende kontor mod gaden, da hun i sin tid blev partner, men hun vil hellere sidde, hvor der er ro, og hvor solen ikke blænder hende om eftermiddagen. Hun holder af at se ud på træets forgreninger om vinteren og vildnisset af tungt løv om sommeren. Hun kan stadig finde på at samle en kastanje op fra brostenene, når hun har parkeret sin bil om morgenen, og holde den skjult i hånden som en hård og glat, barnlig hemmelighed.

Der går et par sekunder, hvor hun ikke hører andet end gadestøj, som om der bliver ringet fra en boks eller en mobiltelefon.

„Mit navn er Sally Hoppe.“ Stemmen er mat og lys, næsten som en lille piges.

„Hvad kan jeg hjælpe med?“

Igen en pause befærdet af busser og biler.

„Jeg skal skilles.“

Irene kan ikke lade være med at smile ad den anden kvindes abrupte replik. Det er da i hvert fald en konstatering, og hun er lige ved at svare, at det skal hun også.

„Jamen, så har du fundet den rette,“ svarer hun i stedet.

„Jeg har fået dig anbefalet,“ siger den lyse pigestemme hurtig som for at kvalificere sin henvendelse og lade Irene forstå, at hun ikke bare har slået op på de gule sider. Hun lyder, som om hun har svært ved at trække vejret.

Folk har som regel fået hende anbefalet. Hendes ry som skilsmisseadvokat er vokset med årene, uden at hun selv i grunden har ønsket det. Det var ikke hendes plan at specialisere sig i familieret. Oprindelig ville hun være forsvarsadvokat, men hun kunne ikke forlige sig med tanken om en dag at måtte afvise en sag, fordi hun fandt sin klient eller hans gerninger for usympatiske, og hun vidste, at den dag ville komme. Hun skammede sig lidt over det, fordi hun syntes, hendes tænkte forbehold var udtryk for manglende professionalisme. Men folks familieretlige forviklinger var under alle omstændigheder nemmere at forholde sig neutralt overbærende til end mandatsvig eller rovmord, og efterhånden begyndte stoffet at interessere hende. Det intime livs formalia, de juridiske bivirkninger af kærlighedens misgerninger eller forvitring.

„Det er min mand, der vil skilles,“ fortsætter Sally Hoppe med sin spæde stemme, lidt hæs nu, om det så er af nervøsitet eller indestængt vrede. „Han vil have skilsmisse uden separation, han har mødt en anden. De har kun kendt hinanden i et par uger. Elleve års ægteskab lige ned i kloakken. Jeg er bange for, at de planlægger at gifte sig, han tænker ikke engang på vores søn ...“

Er der en appel i Sally Hoppes hektiske ordstrøm? Et medsøsterligt krav om sympati ud over den rent forretningsmæssige identifikation med klienten? Hun kan allerede se sagen for sig i Sallys udlægning. Fordrejet af følelser, men ikke af den grund usand. Hvad med hendes egen? Vil også den blive fordrejet af gensidige beskyldninger, bitre efterrationaliseringer og hadefulde projiceringer? Det er næsten ikke til at forestille sig. De har aldrig skændtes på den måde. På hvilken måde? I en blodrus af forsmåelse og selvopfyldende trusler. Har de været for retskafne eller bare for pæne? For gode mod hinanden eller bare for fremmede?

Sally Hoppe har afbrudt sin springende sekvens af oprevne konstateringer. Hun græder. En stille gråd, næsten overdøvet af trafikstøjen. Irene betragter de yderste klynger af tungthængende blade på træet udenfor. Hun aner ikke, hvad hun skal sige. Når folk henvender sig til hende, har de som regel fået nogenlunde styr på deres reaktioner, om ikke andet så for værdighedens skyld, den livsvigtige ydre skal af påklædt, funktionel urbanitet.

„Jeg ved, det er svært,“ siger hun sagte, ikke helt sikker på, om den anden kan høre hende for biler og busser.

„Undskyld,“ siger Sally Hoppe og snøfter. „Jeg skal nok tage mig sammen, jeg skal nok klare det her.“

„Det er jeg sikker på,“ skynder Irene sig at sige i håb om at den anden virkelig vil hanke op i sig selv, så de kan komme til sagen. Som om det ikke er sagen selv, der flår den fremmede kvinde indefra som en høvl, der utrætteligt, i tynde, smertefulde spåner, gør det af med hendes hjerte.

„Hvad hedder din mand?“

Måske er det et risikabelt spørgsmål, tænker Irene, men det er også en måde at komme videre på, få samtalen ledt ind på et mere operationelt spor.

„Thomas Hoppe,“ svarer hun, og det lyder et øjeblik, som om hun skal til at begynde igen, men hun snøfter kun.

Irene mærker en pludselig varme i kinderne. Hun burde straks have lagt to og to sammen. Hvor har hun gjort af sin åndsnærværelse?

Det er blevet overskyet, måske begynder det at regne. Hvor længe er det siden? Ti år mindst, men det føles som tyve. Hun har ikke tænkt på ham i årevis, ikke som andet end et utydeligt billede passerende yderst i bevidsthedens tågede omkreds, hvor det nytteløse og det forrykte fortoner sig sammen med alle frafaldne krav og udløbne forhåbninger. Et af bladene vender sin matte, ribbede side mod hende i vinden, mens hun lægger to og to sammen. Sally og Thomas. Thomas og Irene. Irene og Martin. Engang kunne alt blive anderledes, og man kunne drømme om en stor forandring, men forestillingernes alternative knopskydninger visner af sig selv, hvis de ikke realiseres. Senere kan det være lige meget. Lige så lige meget som spørgsmålet, om der findes liv på andre planeter.

„Nu skal du høre ...“ Irene synes, hun lyder alt for indfølt. Påtaget sensitiv. „Jeg kan desværre ikke tage din sag, men jeg kan henvise dig til en af mine kolleger, hvis du er interesseret.“

Sidst på eftermiddagen går Irene en tur gennem den indre by. Det har endnu ikke regnet, men himlen er gråblå over Slotsholmen. Et metallisk lys trænger ind under skydækket, så facaderne virker selvlysende. Egentlig er det ikke så meget, byen har forandret sig gennem årene. Når hun igen spadserer gennem gaderne i stedet for med det samme at sætte sig ind i sin bil og køre hjem, føler hun sig somme tider løsrevet den eksakte dato. Det er den samme by, om end lidt anderledes, og hun bevæger sig gennem den som så ofte før, selv en smule forandret, og det er, som om hendes skridt bringer hende i forbindelse med alle de andre timer, hun har færdedes her. Alle de afskygninger, hun selv og stederne har vist sig i, når hun passerede dem gennem årene.

En let vind får papirstumper til at lette og kredse i spiraler mellem to af kirkens stræbepiller. En munter, lokal turbulens. Hun sidder på en bænk på Nikolaj Plads med ryggen til kirkeskibets massive murstenskrop. Hun ser cyklisterne passere, unge mænd i jakkesæt med cykelklemmer om bukseopslagene, piger med bare ben og flagrende hår. Det bruser i træerne omkring hende. På en af de andre bænke ligger en grønlænder og sover med en tom flaske i favnen. Hun prøver at se sig selv udefra. En velholdt kvinde, der sidder for sig selv på en af byens pladser, mens lyset falder. Hun har ikke lyst til at tage hjem til den stille villa, og hun har heller ikke lyst til, at Martin skal være der, når hun kommer. Stilheden eller tavsheden, hun ved ikke, hvad der er værst.

Hun rejser sig og går hen ad Strøget. Da hun mærker de første dråber, søger hun ly i en tøjforretning. Der er ingen andre kunder, en pige står bag disken og taler i telefon, hun nikker, som om de kender hinanden. Pigen er meget tynd, hun har bar mave, som det er moderne nu, og lyse striber i håret. Irene ser adspredt på tøjet, der hænger i farveorden, og tager nogle kjoler med ind i et prøverum. Hun kommer ud i den ene kjole efter den anden og nærmer sig det store spejl midt i lokalet med hovedet vurderende på skrå. Hun møder pigens blik i spejlet, og et sekund kan hun se, hvad pigen ser. En forkælet kvinde i halvtredserne, der prøver at overtale sig selv til, at hun sagtens kan gå med så nedringet en kjole. Den er pink, nærmest sorbetfarvet, Irene har aldrig haft noget i den farve, men hun køber den alligevel. Pigen lader hendes kort glide gennem kasseterminalen. „Den farve er virkelig flot til dit hår,“ siger hun opmuntrende.

Irene smiler, lidt ironisk, mærker hun. Der er en verden til forskel mellem de lyse striber i pigens hår og de grå, der allerede for femogtyve år siden begyndte at komme til syne i hendes eget. Pigen må kunne gætte sig til, at hun får sit hår farvet. Udenfor står regnen i svajende tråde. Pigen følger hende hen til udgangen og bøjer ned i knæene for at låse glasdøren op. Hun har en skorpion tatoveret på lænden. Nogle få skikkelser bevæger sig hastigt forbi under deres paraplyer, mens hun pusler med nøglen i låsen. De står lidt i den åbne dør, et koldt, fugtigt pust slår mod dem ude fra gaden. Fantastisk, tænker Irene, hvordan paraplyerne altid dukker op som ud af ingenting. Hun synes ikke, hun har set nogen med paraply på sin vej gennem byen. „Du kan bare blive, mens jeg gør kassen op,“ siger pigen og går ind i forretningen igen. Irene lukker øjnene og indånder duften af regn.

Thomas Hoppe skal skilles, fordi han har mødt en anden. Han ønsker skilsmisse uden forudgående separation, selv om han kun har kendt hende i nogle uger. Af en tvivler at være er han forbløffende resolut, den Thomas. Hvordan ser han mon ud i dag? De har ikke set hinanden, siden de besluttede, at det måtte være forbi. Han var enogtredive, hun var seksogfyrre, det var til at sige sig selv. Var det ikke? Hun spekulerer på, hvor gammel den nye kvinde i hans liv mon er – seksogtyve? – men bremser sig selv i sin talsymmetri. Hun har ikke set ham i ti år, hun har så godt som ikke tænkt på ham i de sidste fem, og der ville altid have været femten år mellem dem. Sådan er livet, gjort op i rene tal, hvis det ellers kunne gøres op i hovedregning, men det kan det ikke.

En aldersforskel på femten år er en forskel, der vokser med årene, og i en kvindes liv følger forskellens vækstrate den biologiske afskrivning af værdierne. Hun ved det godt, og dengang vidste hun det også. Det ændrer ikke på tingene, at man stadig ser godt ud med sit farvede hår og kan slippe af sted med at købe en pink, nedringet kjole. Hun kan heller ikke påstå over for sig selv, at nyheden om Thomas’ forestående skilsmisse forandrer noget. Forandringen har for længst fundet sted. Men det er heller ikke noget, hun påstår. Det er noget, der møder hende på en formløs, usynlig måde som det kølige vindpust i en døråbning fra regnen udenfor. En klam luftning, der uventet gennemtrænger hendes situation.

Thomas Hoppe skal skilles, og det kommer ikke hende ved. Det angår heller ikke hende, hvem det er, der har formået ham til at forlade kone og barn på en studs. Drengen må være stor efterhånden, men denne nye kvinde er han altså på så kort tid blevet så forelsket i, at selv hans elskede søn ikke kan holde ham tilbage. Hun husker de gange, hun så ham sammen med drengen, det ømme syn, stikket af ømhed. Også ømheden kan være stikkende, tænker hun og hører igen Sally Hoppes lyse, pigede stemme i telefonen.

Hun har aldrig talt med hende før, men hun kunne høre på hendes udtale, at Sally til trods for sit matrospigenavn er en pæn pige fra de nordlige forstæder, ligesom hun selv. Hvor gammel kan Sally være? Omkring de fyrre, ligesom Thomas. En pæn pige på fyrre, der ikke kan ringe til en advokat uden at briste i gråd, fordi jorden med ét har åbnet sig under hendes fødder. Thomas kan umuligt have nået at gennemtænke konsekvenserne af sin handling. Det er sikkert kun derfor, han har formået at handle så drastisk, hvis hun kender ham ret. Men det gør hun ikke, ikke mere.

Pigen med de lyse striber smiler gennem reflekserne i glasdøren, da hun igen bøjer sig ned i knæ for at låse efter hende. Gågadens våde fliser skinner i den lave sol. Den blænder hende under de trævlede rester af skydækket, da hun går tilbage ad Strøget. Fodgængerne foran hende er kun mørke skikkelser i modlyset. Hun tænker på Thomas og på dengang, men det står alt sammen så utydeligt for hende, som udflydende skygger. Hun tænker på ham, men hendes tanker formår ikke at kaste lys på den overskyggede fortid. Det virker tværtimod, som om det er fortiden, der lyser på hende, som hun går her i aftensolen efter skybruddet, med sammenknebne øjne i skæret, så hun ikke kan se noget klart.

Er hun kun synlig i lyset fra sin fortid? En moden advokat med farvet hår og speciale i familieret, slentrende hen ad Strøget på randen af sin egen skilsmisse med en lakeret pose i hånden, hvor der ligger en lidt for nedringet kjole og venter på at blive hængt ind i skabet til de andre fejlslagne impulskøb. Der mangler noget i billedet, men det, der mangler, begynder at få en beklagelig lighed med det, hun har lagt bag sig, forpasset, forsømt eller simpelthen mistet.

De mødtes om eftermiddagen i en lejlighed, Thomas havde lånt inde i byen. Martin fik vist aldrig mistanke om noget. Hun havde ikke været ham utro før, men det var næsten, som om hun ønskede, at han ville afsløre hende, så lidt hun gjorde for at skjule sin affære. Som om hun længtes efter at få det overstået. Er det sådan, han har det nu? Var det derfor, han ikke slettede Susannes besked på telefonsvareren? For at få det overstået? Det, de begge to ved blot er noget, der skal overstås. Måske var det bare et teknisk uheld, og hvorfor håber hun forresten, at hans skødesløshed var bevidst? Er det endnu en gang hende, der længes efter afsløring og opgør? Hvorfor venter hun så, i stedet for at fortælle ham, at hun ved, hvad der foregår?

Der er noget usselt, noget ynkeligt ved utroskab, synes Irene, og det er ikke, fordi hun finder det umoralsk. Det er utroskabens praktiske foranstaltninger, der virker så kummerlige. Ikke løgnen i sig selv, men den logistiske opfindsomhed, når det drejer sig om at organisere rammerne for den glødende passion. Praktiske rammer og glødende passion, det hænger ikke rigtig sammen.

Sådan tænkte hun ikke dengang.

Det er begyndt at regne igen. Dråberne når lige at sløre hendes synsfelt, før vinduesviskerne fejer dem bort. Stoplysene forude gløder i det blågrå vejr. Hun holder for rødt. I bilen ved siden af sidder en mand alene og gestikulerer med begge hænder, mens han taler. Først lidt efter får hun øje på den tynde ledning, der hænger ned langs hans kind. Hun skæver til uret under speedometeret. De små digitale bjælker skvatter sammen og genfinder hinanden i nye kombinationer, mens hun venter, uvirksom bag rattet.

Hun er forsinket, Vivian er nok allerede ved at blive utålmodig. Kriblende fuld af bebrejdelser, som når hun sidder og venter i sin beskyttede bolig med udsigt til de mørke fyrretræer på plænen. Men hun sidder ikke, og det er ikke fyrretræerne, hun ser ud på, men byen set fra en af hospitalets etager. Det er i overmorgen, hun skal opereres. Irene vil ikke kunne blive så længe. Josefine og Peter og Sandra kommer til middag med børnene, og hun skal nå at købe ind først. Det er også kun en hofte. Har det noget med sagen at gøre? Hun prøver at tænke på sin mor, men hendes tanker glider af. Hun kan ikke fastholde billedet af Vivian eller af overlægen, der pligtskyldigt fortalte om risikoen ved fuld narkose, når man er i Vivians alder. Velbarberet og saglig, med en kultiveret, hensynsfuld stemme og et registrerende blik under sit grå, tilbageredte hår. Hun kan heller ikke fastholde tanken om Martins utroskab. Mon han dukker op til middag?

Hvorfor er hun så halvhjertet?

Hun var ikke halvhjertet dengang, og hun følte sig hverken ussel eller ynkelig, da hun var midt i fyrrerne og havde en affære med en gift mand, der lige akkurat kunne være hendes søn. Hun følte sig let, nærmest vægtløs. Utroskab. Det ord gik af mode, da hun og Martin var unge. Man talte om sidespring, og der blev sprunget til højre og venstre hen over plankeværkerne. Hun kommer i tanke om en af Martins kolleger, som de ind imellem så noget til, en lidt tyndhåret, lidt overvægtig og hjælpeløs, men absolut nydelig type i mørkeblå blazer og slips broderet med sejlklubbens mærke. En aften var han troppet op iført et frisindet fuldskæg, en frisindet rullekravesweater og et frisindet sølvsmykke om halsen gjort af fire små fintformede fødder, to med tæerne nedad omgivet af to med tæerne opad.

Hvis det havde været et kors, ville det have vakt mere opsigt og sikkert også forargelse, til trods for alt frisind. Sex var tidens konfession, alle konverterede til den, selv Martins kollega. Ud på natten bøjede han sig ind over hende, og med en ånde, der var tung af brie og bourgogne, hviskede han noget gennem sit fuldskæg om en firkant med sin kone og Martin. Bagefter forstod hun ikke, hvorfor hun havde følt sig som sådan en flov og ufrisk undskyldning for sig selv. Frigørelsen som selskabelig konvention, den frigjorte liderligheds tyranni, tænkte hun senere, – det havde virkelig været de kiksede typers helt store chance.

Fyren med de frisindede fødder om halsen ville aldrig have vovet at nærme sig blot få år før, da han bare var en blegfed duksedreng i sejlerslips og blazer. Skægget, halssmykket og rullekraven var en slags karnevalsforklædning, der tillod ham at smide hæmningerne og lade det hele hænge ud, med pikken forrest. Men karnevallet var allerede norm, ikke et brud på normen. Irene havde aldrig før eller siden oplevet en periode, der var så konform og tvangsmæssig, ikke engang de udskældte halvtredsere, da hun som teenager tog sine første skridt i de voksnes verden, på stilethæle og med håret sat op ligesom Audrey Hepburn. Vel havde hun lignet Bambi på isen, og vel havde der været noget kuet og forskræmt over den første fumlen i halvmørket. Det havde der nok altid været, når unge, spæde kroppe for første gang rakte ud efter hinanden, men hvad hun huskede fra den tid, var før alt andet en oprigtig glæde, der piblede frem af den grå normalitet. En grøde og begejstring hos hendes jævnaldrende og i hende selv over at mærke verden åbne sig mod mere lys og flere farver efter krig, mangel og ængstelse.

Oprigtigheden og glæden, skulle den munde ud i en gang forstadsgruppesex? Bare for at vise de andre, hvor frigjort hun var? Anført af en utiltrækkende mandsling, der trængte sig ind på hende med sit fuldskæg og sit hundetegn og lod hende forstå, at hun var borgerlig og ufri, hvis hun sagde nej?

Ja, hun var borgerlig, og nej, det fik hende ikke til at føle sig ufri. Hun følte sig fri sammen med Martin og børnene i det hjem, de selv havde skabt. Det var frigørelsen, der virkede intimiderende. Hun kan huske, at hendes veninde Ursula gav hende et eksemplar af ’Den Kvindelige Eunuk’. Bogen lå på hendes natbord i ugevis, før hun stillede den op i reolen uden at have åbnet den. Martin havde som sædvanlig spurgt hende sødt interesseret, om det var en spændende bog. Der var ikke meget fallokrat over hendes omsorgsfulde, kærlige mand. Det var tiden, der var forhekset. Faktisk var det lige ordet.

At blive en heks, det var Ursulas ambition, en heks uden makeup eller bh, der forlod sin mand og sine børn og tog på ølejr for at realisere sig selv. Dengang kunne man sige sådan, uden at nogen smilede. Men de var hekse uden magiske evner, hendes frigjorte veninder, for jo mere de emanciperede sig, desto mere fandt de at brokke sig over. De tilhørte den første generation af kvinder, der havde taget det som en selvfølge at få en uddannelse og tjene deres egne penge, og alligevel følte de sig undertrykte. Irene mistede hurtigt lysten til at deltage i deres ugentlige heksesabbat, hvor de rakkede mændene ned in absentia, hæse af forurettelse og smøger og med blå tænder af al den bulgarske rødvin, de skyllede krænkelserne ned med. Hun skulle heller ikke på ølejr, hun ville hellere op i sommerhuset med Martin og ungerne.

Utroskab. På et eller andet tidspunkt havde det ord sneget sig ind i sproget igen, da hun en sommer mødtes med Thomas Hoppe i en fremmed lejlighed inde i byen. På en eller anden måde var i det mindste en forestilling om ro og orden blevet genoprettet, selv om Martin og hun som de sidste i vennekredsen endnu ikke var blevet skilt. Hvorfor er de ikke for længst blevet skilt? Blev de sammen for børnenes skyld? Det ville have været den tyndeste undskyldning over for de fraskilte, der alle som én bedyrede, at glade forældre var en forudsætning for, at børnene også kunne blive glade. Det modsatte forekom hende mindst lige så indlysende.

Måske var det alligevel for børnenes skyld, at hun blev hos Martin, selv om Josefine gik i niende og Peter var færdig med gymnasiet. I hvert fald var det ikke for deres skyld, at hun kastede sig i armene på Thomas. Hun tænkte slet ikke på dem, når hun lå i hans arme. Hun forsøgte ikke at bortforklare sin utroskab over for sig selv, men hun havde heller ikke dårlig samvittighed. Hun vidste, hvad hun gjorde sig skyld i, men det fik hende ikke til at føle sig skyldig. Måske var det den svimle fremmedhed, når hun lå med Thomas’ varme krop mod sin ryg og mærkede brisen fra de åbne kvistvinduer, mens hun så ud på tagene i aftensolen.

Han havde givet hende en nøgle. Det var sært at spadsere gennem byen med den nøgle i sin taske, på vej til et fremmed sted og en næsten fremmed mand. En midaldrende kvinde på afveje mellem de andre anonyme skikkelser undervejs i byens store fordelingsnøgle af retninger, mål og blindgyder. Hun så sig altid om, ængstelig for at blive genkendt, før hun låste sig ind i opgangen. Hun holdt af at komme før ham og gå omkring i lejligheden eller bare sidde og sole sig i en lænestol foran den franske altan og se ud på silhouetterne af byens tårne. Lejligheden bestod af tre rum og var enkelt og maskulint indrettet, nærmest spartansk. Hun gjorde det til en vane at købe blomster på vejen og stille dem i en vase på gulvet ved siden af sengen. Nelliker, kan hun huske. Hun købte altid nelliker, da hun fandt ud af, at det var Thomas’ yndlingsblomst.

De få møbler var gamle og slidte på en måde, der virkede beroligende. Stedet tilhørte en forfatter, hun kendte hans navn, men hun havde aldrig læst noget af ham. Han udkom på det forlag, hvor Thomas var redaktør, og tilbragte meget af sin tid i udlandet. Væggene var dækket af bogreoler fra gulv til loft, og på et skrivebord midt i rummet stod en gammel rejseskrivemaskine ved siden af et indrammet fotografi. Pigen på billedet var halvt barn, halvt kvinde. Hendes hår var viltert, og øjnene lyste i det smalle, blege ansigt. Billedet var taget i skumringen, med blitz, og man kunne ikke se, om det var bølger eller korn, der bredte sig bag den spinkle skikkelse. Hun så ud af billedet med et sløret, drømmende blik. Irene kunne ikke blive træt af at betragte den ukendte, mens hun støttede sine nøgne fødder mod det lune altangitter, fjernt, uendelig fjernt fra sin egen verden.

Hun sad sådan, når han kom. Hun kunne høre ham på trappen, høre nøglen, der blev stukket i døren. Somme tider kunne hun ikke huske hans ansigt. Hun blev siddende med lukkede øjne i solstriben. Han blev stående lidt, før han nærmede sig bag hendes ryg. Et øjeblik var han lige så umulig at forestille sig som den tvillingebror, hun aldrig havde mødt. Så mærkede hun hans varme håndflade mod sin nakke, hans fingre, der blidt samledes om hendes hals og greb fat om hendes hår, idet hun lagde hovedet bagover og ventede på hans læber. Det var sådan, de hver gang mødtes igen, hemmeligt, og hun opdagede, at hendes indre havde været lige så hemmeligt og uberørt, lige så ukendt for hende selv som for ham.

Det virkede helt usandsynligt, at de skulle være sammen her, på den måde, og det blev ved med at virke som en dagdrøm, der forlængedes ind i virkeligheden og greb om sig, utrolig og hasarderet. Selv deres møde havde været hasarderet. Hun havde kørt ham ned. Hun havde siddet i sin bil på vej ud af byen en eftermiddag først på sommeren, solen blændede hende, og pludselig ramte hun en cyklist, der svingede ud fra en sidegade. Dér lå han med sin væltede cykel og en flænge i tindingen. Det så værre ud, end det var, og han havde allerede rejst sig, da hun fik vristet sig fri af sin lammelse og kom ud af bilen til ham, omgivet af sammenstimlede fodgængere. Hans mappe var faldet af cyklen. En pige var i færd med at samle de trykte tekstark, der lå spredt ud på cykelstien. Irene lagde mærke til barnesædet, som var monteret på bagagebæreren. En ældre dame havde rakt ham et lommetørklæde, helt rødt allerede, men han var ved sine fulde fem, den unge mand i sort jakkesæt, fuld af undskyldninger, som om det stod klart, at han selv var skyld i uheldet.

Hun kørte ham på skadestuen. Han tog situationen helt roligt, blodet og flængen, det flød fra, lod ikke rigtig til at angå hans person som sådan. Hans meget veltalende, meget høflige, om end tilskadekomne person. Det var noget karakteristisk for ham, fandt hun senere ud af, hans distancerede holdning til sin krop og sine øvrige omgivelser. Hans krop var en del af hans omgivelser, ikke tættere på, men akkurat lige så fjern. Man måtte ligefrem køre ind i ham for at rive ham ud af hans tankebaner. Hun var lamslået over sin uagtsomhed, og hun insisterede på at holde ham med selskab i venteværelset. Det var holdt op med at bløde fra hans tinding. Nu så det bare ud, som om han tankefuld støttede sit hoved i hånden, mens de sad og talte sammen.

Han talte uden ophør og betragtede hende imens med sine kønne, dybtliggende øjne. De var grønne og havde et melankolsk udtryk uden sammenhæng med hans ellers livlige, meget smilende ansigt. De syntes at betragte dem begge, som om både den ukendte kvinde og han selv var fremmede for dette mosgrønne, sørgmodige blik. Irene havde hans mappe med og hjalp ham med at bringe orden i de krøllede, snavsede ark med ensartede tekstblokke. Det var korrekturen til en nyoversættelse af ’Anna Karenina’, fortalte han. Havde hun læst ’Anna Karenina’? Det havde hun, som ung pige, på en bænk i solen på Père Lachaise, dengang hun endnu kunne være alene i timevis uden at føle sig ensom og ude af kontakt. Hun fortalte om dengang, lidt overrasket over sig selv. Han udbredte sig om Anna, den ulykkeligt gifte, og hendes først modstræbende, siden vildfarne, overalt hjemløse lidenskab, der til sidst endte med at suge hende ind under et lokomotiv på stationen i en russisk provinsby. Sygeplejersken kom nærmest til ulejlighed, da hun afbrød ham, fordi det var hans tur. Irene ventede, mens han blev syet, og bagefter kørte hun ham hjem.

Hvis han ikke havde glemt sin mappe i hendes bil, optaget af at udlægge Tolstoj, og hvis hun ikke selv havde glemt den, optaget af at lytte, ville de aldrig have mødt hinanden igen. Hun ringede til ham på forlaget. Overdragelsesforretningen fandt sted på en café. De talte sammen et kvarters tid, og mens de sad over for hinanden, gik det op for hende, at hun havde tænkt på ham, ikke meget, men dog mere end flygtigt. Hun kom i tanke om, at hun ikke havde fortalt Martin om ulykken. Hun ville skrive en check til dækning af reparationen af hans cykel. Han ville under ingen omstændigheder tage imod den, skylden var hans helt og holdent. Desuden var det en gammel cykel.

Det forekom hende, at den ene forklaring annullerede den anden. Det forekom hende også, at han var kønnere, end hun huskede ham, selv om han var lige så bleg og ubarberet som sidst, og selv om der var noget kejtet anspændt over hans bredskuldrede skikkelse i den sorte jakke. En af tidens sortklædte unge mænd, men ikke utilnærmelig og småfornærmet at se på som så mange af de andre. Tværtimod smilede han velopdragent og pudsigt sky, når hun fastholdt hans blik. Han kom til at vælte sin kaffekop ud over checken, der stadig lå på cafébordet. Hans distraktion fik hende til at føle sig meget selvsikker og kontrolleret, måske fordi hun kom til at le. Han så på hende og smilede. Hendes latter og hans muntre blik gav hende følelsen af at falde ud af en rolle. Da de havde trykket hinandens hånd og gik hver til sit, slog det hende, at hun et par sekunder havde set sig selv med hans øjne.

Hun havde ikke forestillet sig, at det ville gentage sig, men hun tænkte på hans blik, der lod til at se alt og alle, inklusive ham selv, fra et andet sted end hans egen bredskuldrede, nervøse person. En eftermiddag fik hun øje på ham i et supermarked inde i byen, hvor hun somme tider købte ind, før hun tog hjem. Han stod fordybet i sin indkøbsseddel med et plaget udtryk, som om det var en domsudskrift, han læste. Hun blev stående på den anden side af køledisken og ventede, indtil han så op. Det var et næsten umærkeligt interval, men det var der, som en forsinkelse, før han smilede og fik socialiseret dét, hun et øjeblik havde set ind i. Hvad? Hun vidste det ikke, men det havde været en blottelse, som at løfte plasteret af en flænge. De udvekslede nogle bemærkninger hen over stimerne af frosne laks, før de fortsatte deres indkøb, hver især bevidste om den andens bevægelser, smilende, når de passerede hinanden med deres indkøbsvogne. Da hun havde betalt for sine varer, nærmede han sig den samme kassesluse. Hun kunne have vinket og hanket op i sine poser, men hun ventede.

De fulgtes et stykke. De velkendte gader virkede fremmede, som hun gik her ved siden af en fremmed, meget yngre mand. Han havde en pakke papirbleer under armen, hun holdt den for ham, da han stillede sine poser på fortovet for at låse sin cykel op. Selv havde hun brugt stofbleer til sine. Hun fortalte ham det som en anekdote, noget pudsigt historisk, den endeløse blevask, lugten fra den store gryde. Det lod til at more ham, og hun kom selv til at smile. De talte lidt om deres børn, hvad de hed, hvor gamle de var og så videre. Hun fortalte, at Martin, Peter og Josefine var taget op i sommerhuset om morgenen.

Man fortæller om sig selv, når man ikke ved, hvad man ellers skal sige. Der er altid de personlige informationer til rådighed, og det er ikke nødvendigvis, fordi man ønsker at være familiær. Man er simpelthen bare i bekneb, og man er det på grund af en dybere trang til kontakt, endnu uden helt at vide med hvad, og så meget desto mere foruroliget. De tøvede lidt på et gadehjørne, før de skiltes. Hun blev stående og så ham slingre af sted med sine poser på styret og pakken med bleer i det formstøbte børnesæde. Hun smilede igen, alene med sit smil. Han stod ved begyndelsen til det, som hendes eget liv var en fortsættelse på. Han havde fået hende til at smile med sin gammelkloge, verdensfjerne og samtidig ungdommeligt impulsive facon. Hun havde set hans liv for sig og smilet til det, venligt, næsten ømt, som om de kendte hinanden. Men hun havde også set sig selv, og da hun kørte hjem i sin bil, følte hun sig mærkeligt vemodig.

Nogle dage senere, om fredagen, arbejdede hun sent på kontoret. Det var meningen, at hun skulle køre op på landet, når hun var færdig. Piccolinen var gået hjem, og hun havde egentlig ikke tænkt sig at tage telefonen, da den ringede ude i receptionen. Martin havde hendes direkte nummer. Hvorfor gik hun alligevel ud og tog den? Det var ikke nogen forudanelse, hun kunne lige så godt have ladet være. Thomas havde set, at der stadig var lys. Han var cyklet forbi for lidt siden. Han talte dæmpet, og det gav hans stemme et intimt tonefald. Nu blev hun måske vred på ham, sagde han, men hvis hun havde tid, ville han gerne se hende. Hun spurgte ham, hvorfor hun dog skulle blive vred over dét, men hun kunne selv høre, at hendes rutinerede selvsikkerhed var irrelevant. De havde allerede passeret en tærskel, og det var sket over stablerne af frosne laks i supermarkedet, idet hun et sekund mødte hans blik, før ordene og smilene kom dem til undsætning. Lige siden havde hun vidst, at han ville hende noget, og hun havde intet gjort for at spærre ham vejen. De aftalte at mødes i Kongens Have.

Hun vidste, hvad hun gjorde, da hun gik derhen. Kun letheden kom bag på hende, hendes lette skridt gennem den blå sommeraften. Han var blevet ved med at dukke op i hendes tanker, eller rettere bag dem, som en forbipasserende, der standser op ude på vejen og ser ind gennem éns vindue. Han havde stået sådan bag dagenes tanker og gøremål, når hun var sammen med Martin og børnene, eller når hun som aftenen før sad alene hjemme og undrede sig over, hvor stille der kunne være. Folk lå stadig på plænerne med deres picnickurve. Han ventede på en bænk ved springvandet. Ingen af dem sagde noget særligt, mens de sad med forlegenheden mellem sig som den sidste afstand, der skulle tilbagelægges. Hun betragtede ham længe i skumringen under trækronerne, før hun løftede hånden og med fingerspidserne blidt strejfede arret på hans tinding, holdt sammen med stive tråde. Han virkede hverken sky eller kejtet, da han tog hendes hånd.

Sådan var det begyndt. Hun så ind i sig selv med hans øjne, længere ind end hun før havde set. Der var en kraft i hans blik og hans endnu unge, stærke krop, der smittede hende med sin sult og fik hende til at åbne sig på vid gab, blussende, overfølsom. Hun overgav sig, hun gav sig hen til hans vilje, selv umættelig. Han kunne gøre med hende, hvad han ville, og hun var henrykt. Hun ønskede ikke andet, end at han skulle rykke hende helt op med rode. Når de havde elsket, lå hun omsluttet af hans fugtige, varme krop, mens hun så ud på solskæret i tagryggenes tegl og en muret skorsten, der ragede op uden for kvistvinduet. Der var altid et mylder af svaler, og deres lyse skrig over gaderummet gjorde hende lykkelig. Nej, hun var lykkelig, svalerne fortalte bare, at det forholdt sig sådan med hende. At det var lykke, den udmattede lethed i hendes lemmer, følelsen af sommerbrise dybt i hudens porer.

I glimt kunne hun se det udefra, som de lå kind mod kind, hun foldet ind i hans favn. De lignede hinanden. Hans hår var næsten sort ligesom hendes, han havde grønne øjne som hun, og i den tyndeste, gennemsigtige flis af et sekund var han ikke hendes elsker, men den bror, hun skulle have haft. Hendes tvillingebror, som hun havde fulgtes med, da de kom til verden. Hun turde ikke vende sig om af frygt for at forstyrre det korte billede af dem sammen i det fremmede værelse. Hun lyttede til svalerne og stemmerne nede i gaden. Deres ekko passerede gennem værelset og hendes hoved, svimmelt af lykke og ensomhed.

Tanken om hendes dødfødte bror gjorde hende ensom igen, eller var det hendes lykke? De hørte ikke sammen, hun og manden bag hendes ryg. De var ikke hendes spejl, de grønne øjne i ansigtet, der åndede hende i hovedbunden og prikkede hendes kind med sine skægstubbe. De skingre svaler fik pludselig rummet til at udvide sig omkring hende med deres kredsen. Det uendelige rum, hvor hun kunne forsvinde. Hans hænder samledes omkring hendes bryster, og hun hørte en svag piben fra hans lunger, idet han åndede tungt bag hende, og den pibende lyd fik et andet billede til at tone frem, et andet ansigt. Nej, ikke et ansigt, det væskende, blødende, formløst foldede kød, hvor et ansigt skulle have været, med blinde sprækker hvor et par øjne skulle have genkendt hende. Hun vendte sig om og trykkede sit ansigt ind mod hans brystkasse, mens hun hulkede, så han bare kunne holde om hende, indtil gråden stilnede af.

Bagefter talte de om deres liv. De lå på kvisten og betragtede hinanden fra oven, adskilte dernede, kredsende i hver sin cirkel. Han havde forvildet sig, det var hans egne ord, forvildet sig ind i en cirkel, der lukkede ham inde. Somme tider lagde hun en hånd på hans mund. Hvad skulle det nytte? Han var lige blevet far. Han havde en lille søn, der lå i sin barnevogn i forhaven til rækkehuset, han og Sally havde købt, da hun blev gravid. Hendes forældre havde lånt dem til udbetalingen. Mens den lille sov under et fluenet spændt ud over kalechen, lå den unge, lovende forlagsredaktør og fortalte sin alt for gamle elskerinde om sin kone, der var skrædder og havde sin egen butik rundt om hjørnet fra den stille vej, hvor drengen trygt ville kunne cykle på sin trehjulede cykel.

Hvad fortalte Irene? Kan hun overhovedet huske det nu, ti år senere? Ti år ældre end kvinden, der lå og lyttede til sin unge elsker, hvis liv først skulle til at folde sig ud? Om nogle år vil han være jævnaldrende med sin daværende elskerinde. Fortalte hun ham noget nær det samme, som han fortæller den kvinde, der har inspireret ham til at gøre, hvad han dengang ikke kunne tage sig sammen til? Bryde alle bånd og gå, fra den ene dag til den næste. Fra en dag, der med små, trygge forskydninger og forudsigelige variationer så ud til at skulle gentage sig, til en dag, hvor selv gårsdagens forhåbning om en fortsættelse er blevet fortid. Irene tænker på Sally, der græd i telefonen i formiddags, ude af sig selv, fordi Thomas ved at bryde ud samtidig har fortrængt hende fra det sted i verden, hvor hun havde vænnet sig til at genkende sit liv.

Hun har ikke set ham siden bortset fra et tilfældigt møde vinteren efter deres ene sommer sammen. Det var kort før jul, ved indgangen til et stormagasin, han gik med sin søn i klapvogn. Den lille trold betragtede hende opmærksomt gennem den tilsnørede hætte på flyverdragten. Hans far smilede påtaget, som om de blot var bekendte, der mødtes i vrimlen.