Charles Dickens

Oliver Twist

Lindhardt og Ringhof

1

I en engelsk by, hvis navn jeg af mange grunde ikke vil nævne, var der, ligesom i alle andre engelske byer et fattighus. Og i det fattighus blev den dreng, bogen er opkaldt efter, født en dag.

Længe efter at han var bragt til verden, var det meget usikkert, om han overhovedet ville komme til at leve så længe, at han kunne nå at få et navn. Nu vil jeg ikke sige, det altid er godt at komme til verden i et fattighus, men i dette tilfælde var det sikkert det bedste, der kunne ske. For lille Oliver havde svært ved at trække vejret, og det er jo temmelig nødvendigt. Og hvis han nu havde været omgivet af en hel masse omsorgsfulde tanter, sygeplejersker og læger, ville han bestemt være død under al deres omsorg. Men nu var der ikke andre i nærheden end en gammel kone fra fattighuset, der var godt omtåget af øl, og en læge, der havde kontrakt på den slags ting, og derfor måtte Oliver slås med naturen, selv om han skulle leve videre. Og resultatet blev, at han åndede ind, nøs og begyndte at hyle.

Mens nu Oliver viste, hvor kraftige hans lunger var, blev sengetæppet slået til side, og en ung bleg kvinde løftede hovedet fra puden og sagde med svag stemme: – Lad mig se barnet, før jeg dør.

Lægen rejste sig fra stolen og gik over til sengen og sagde: – Åh, De må da ikke tale om at dø.

– Gud, nej, sagde den gamle kone, der skyndte sig at stikke den grønne flaske i lommen. – Tænk hellere på, hvordan det er at være mor.

Men de udsigter var åbenbart for overvældende for den unge kvinde, der blot rakte hånden ud mod barnet, kyssede det på panden, sank tilbage og døde.

– Stakkels pige, sukkede konen, der bøjede sig ned og tog barnet op i sine arme.

– De behøver ikke sende bud efter mig, hvis barnet græder, sagde lægen. – Bare giv ham lidt vælling.

Han satte hatten på hovedet og gik hen mod døren. På vejen ud sagde han: – Hun var en smuk kvinde. Hvor kom hun fra?

– Hun blev bragt hertil i aftes, svarede den gamle kone. – Hun blev fundet liggende ude på gaden. Hun havde gået langt, for hendes sko var slidt helt op, men der er ikke nogen, der ved, hvor hun kom fra, eller hvor hun var på vej hen.

Lægen lænede sig ind over liget og løftede kvindens venstre hånd. – Åh, det er den sædvanlige gamle historie, sagde han. – Hun har ikke nogen vielsesring. Nå, men godnat.

Lægen gik hjem til sin middag, og den gamle kone satte sig på en stol ved kaminen og gik i gang med at klæde barnet på efter først at have taget en ordentlig slurk af den grønne flaske.

Den lille Oliver Twist var et glimrende eksempel på, at klæder skaber folk. Lige før, da han ikke havde andet om sig end et tæppe, kunne han have været søn af en adelsmand eller en tigger. Men nu hvor han havde fået det gamle gulnede lærredssvøb på, kunne man tydeligt se, at han var et fattigbarn, som alle kunne foragte, og som ingen ville have medlidenhed med.

Oliver skreg op af fuld hals. Hvis han havde vidst, at han var forældreløs og overladt til fattigvæsenets omsorg, ville han måske have skreget endnu højere.

2

Da Oliver var ti måneder gammel, blev han „sat på græs“. Det ville sige, at fattigvæsenet sendte ham ud til et hjem for forældreløse børn fem kilometer uden for byen. Det var en dame, som hed mrs. Mann, der havde det hjem, og hun fik syv en halv penny om ugen af fattigvæsenet for hvert barn, der var anbragt hos hende.

Nu kan man få en hel del mad for syv en halv penny – nok til at overfylde maven på et barn så meget, at det får det dårligt. Mrs. Mann vidste nok, hvad der var bedst for børnene, og hun vidste i hvert fald, hvad der var bedst for hende selv, så hun brugte de fleste af de penge, hun fik af fattigvæsenet, på sig selv og næsten ingenting på børnene. Det førte i otte tilfælde ud af ti til, at børnene døde som små.

Da Oliver Twist fyldte ni år, var han tynd og bleg og forfærdelig lille, men han var en robust natur, så derfor opnåede han altså at opleve sin ni-års-fødselsdag. Den dag var han spærret inde i kulkælderen sammen med to andre drenge, fordi de havde brokket sig over, at de var sultne. Mens de sad der, så mrs. Mann til sin overraskelse fattigbetjenten mr. Bumble komme op til huset.

– De har en dreng her, der hedder Oliver Twist, sagde fattigbetjenten, der var en fed mand med rødt ansigt. – Han fylder ni år i dag.

– Åh, gør han det, den kære lille dreng, sagde mrs. Mann.

– Ja, men selv om der er udsat en belønning på tyve pund til den, der kan finde ud af, hvem hans far er, eller hvor hans mor kom fra, er det aldrig lykkedes.

Mrs. Mann tænkte sig lidt om og sagde så: – Hvor har han så overhovedet fået sit navn fra?

– Det er et, jeg har fundet på, sagde mr. Bumble stolt.

– Har De det? De er jo en hel forfatter! sagde mrs. Mann.

Mr. Bumble så stolt ud. – Tja. Vi giver hittebørnene navn i alfabetisk rækkefølge. Og vi var lige kommet til S. Jeg havde kaldt den sidste Swubble. Så kaldte jeg ham her Twist, og den næste igen blev Unwin.

Men for at komme til sagen: Oliver Twist er for gammel til at blive boende her, og derfor har fattigvæsenet bestemt, at han skal tilbage til fattighuset i byen. Jeg er kommet for at hente ham.

– Nu skal jeg hente ham med det samme, sagde mrs. Mann. Hun halede Oliver op fra kulkælderen og skrubbede det værste lag skidt af ham, før hun trak ham ind til mr. Bumble.

– Kan du bukke for den herre! sagde hun.

– Skal hun med? spurgte Oliver.

– Nej, det kan hun ikke komme, sagde mr. Bumble. – Men hun skal nok komme og besøge dig engang imellem.

Oliver var henrykt for at komme væk fra mrs. Mann, der altid havde sultet ham, men han lod, som om han var ked af det. Mrs. Mann omfavnede ham og gav ham endda et stykke smørrebrød, for at han ikke skulle se alt for sulten ud, når han kom til fattighuset. Og derefter blev Oliver ført bort fra det triste hjem, hvor han havde tilbragt sine første år uden så meget som et venligt blik, til fattighuset. Hvor glad Oliver end var for at slippe væk, kunne han ikke lade være med at græde ved tanken om, at han skulle forlade alle sine ulykkelige kammerater, der var de eneste venner, han nogen sinde havde kendt i denne verden.

Mr. Bumble gik til med lange skridt, så Oliver havde svært ved at følge ham, og de kom snart til fattighuset. Der blev Oliver taget med ind på et værelse til en gammel kone, der skulle se efter ham.

Mr. Bumble kom snart tilbage igen og sagde til Oliver, at han skulle ind til bestyrelsen.

Oliver havde ikke nogen anelse om, hvad en bestyrelse var for noget, så han vidste ikke, om han skulle blive glad eller ked af det. Han havde heller ikke så lang tid til at tænke over det, for mr. Bumble trak ham ned gennem en lang gang til et stort værelse. Der sad otte-ti tykke mænd rundt om et bord.

– Buk for bestyrelsen, sagde Bumble. Oliver bukkede genert.

– Hvad hedder du så, knægt? spurgte den mand, der sad ved bordenden. Han var endnu tykkere end de andre.

Oliver var bange og rystede, og Bumble puffede til ham, så han svarede tøvende og usikkert. Det fik en mand med hvid vest til at sige, at Oliver virkede temmelig dum.

– Knægt, sagde den fede mand for bordenden. – Du ved nok, du er forældreløs, ikke?

– Næ, hvad er det for noget? sagde Oliver.

– Sagde jeg ikke nok, at han var dum, sagde manden med den hvide vest.

– Ved du ikke, du hverken har en far eller en mor, og at det er fattigvæsenet, der betaler for dig? spurgte manden for bordenden.

– Jo, sagde Oliver, der kom til at græde igen.

– Hvad tuder du for? spurgte manden med den hvide vest.

– Nå, men nu er du så kommet hertil, så du kan få en ordentlig uddannelse, sagde manden for bordenden.

– Og derfor skal du begynde at pille tovværk sammen med de andre drenge klokken seks i morgen tidlig, sagde manden med den hvide vest.

Oliver bukkede dybt endnu en gang og blev trukket ind på en stor sovesal, hvor han lå og græd sig i søvn i en hård seng. I hvert fald kunne de fattige da få lov til at sove!

Næste morgen begyndte Oliver på sit nye arbejde sammen med en flok andre fattige drenge. Han arbejdede sammen med de andre, sov sammen med dem og spiste sammen med dem – hvis man ellers kan kalde det for at spise.

Fattighusets bestyrelse sørgede for at spare så meget som muligt på maden. Børnene fik tynd havrevælling tre gange om dagen, et løg to gange om ugen og et halvt rundstykke om søndagen.

Spisesalen var en stor kampestenssal. I den ene ende stod en kobbergryde, og her stod forstanderen sammen med et par gamle koner og øste op af den tynde vælling. Hver af drengene fik en skålfuld og aldrig mere. Undtagen om søndagen, hvor der som sagt var et halvt rundstykke til.

Det var aldrig nødvendigt at vaske skålene af, for de sultne drenge slikkede dem helt rene.

Når de var færdige med det, sad de og stirrede på stenvæggene, som om de også havde lyst til at gnave af dem, og de slikkede på deres fingre for at se, om der ikke skulle være en enkelt lille dråbe vælling tilbage.

Oliver Twist og hans nye kammerater led alle sultens kvaler i tre måneder. En af de store drenge sagde, at han nok blev nødt til at æde den lille dreng, der lå i sengen ved siden af, hvis han ikke fik i hvert fald én skål vælling mere.

Det var en trussel, der fik drengene til at diskutere, hvad de skulle gøre. De blev enige om at trække lod om, hvem der skulle bede om mere vælling. Og ved lodtrækningen var det Oliver, der blev den uheldige.

Om aftenen kom de som sædvanlig ind i spisesalen, hvor de fik deres tynde havrevælling. Da de var færdige, begyndte de andre at puffe til Oliver. Han var frygtelig bange, men samtidig var han så sulten, at han var ligeglad med, hvad der kunne ske. Han rejste sig fra bordet med skålen og skeen i hånden og gik op til forstanderen.

– Jeg vil gerne bede om lidt mere, hr. forstander! sagde han.

Forstanderen stirrede forbløffet på ham og måtte gribe fat i kobberkedlen for ikke at falde om. De to gamle koner var lamslåede.

– Hvad var det, du sagde? stammede forstanderen til sidst.

– Ja, undskyld, men jeg vil gerne have lidt mere.

– Mere! brølede forstanderen og slog Oliver i hovedet med skeen. Så skreg han på mr. Bumble, der øjeblikkelig halede Oliver ind til bestyrelsen.

– Undskyld, jeg afbryder Dem i Deres møde, sagde Bumble. – Men Oliver har lige bedt om mere at spise.

– Om mere? sagde bestyrelsesformanden. – Skal det betyde, han vil have mere at spise, efter han har fået det, han skal have efter vores reglement.

– Ja, lige netop, sagde Bumble.

– Den dreng ender med at blive hængt, sagde manden med den hvide vest.

Det var der ingen, der modsagde ham i, og man gik i gang med at snakke om, hvad man dog skulle stille op med Oliver. Det endte med, at det blev bestemt at sætte en plakat op på porten. Der skulle stå, at fattigvæsenet ville give fem pund i belønning til den, der ville overtage Oliver. Enhver, der kunne bruge en lærling – lige meget til hvad – ville få fem pund for at overtage Oliver – bare fattigvæsenet slap for den uforskammede knægt.

3

En hel uge efter at Oliver havde begået den frygtelige forbrydelse at bede om mere at spise, sad han spærret inde på et mørkt og ensomt værelse. Man kunne tro, at han ville sørge for, at den spådom, manden med den hvide vest var kommet med, gik i opfyldelse, ved at hænge sig i sit lommetørklæde. Men lommetørklæder blev regnet for luksus, så sådan et havde Oliver slet ikke.

Nu må man ikke tro, at Oliver slet ikke fik motion. Det gjorde han skam. Hver morgen blev han trukket ned til pumpen i gården, så han kunne vaske sig i det iskolde vand. Mr. Bumble sørgede pænt for, at Oliver fik varmen – ved at tæve ham med sin spanskrørsstok.

Oliver fik skam også lov til at være sammen med de andre drenge. Hver aften ved spisetid blev han slæbt ned i spisesalen og pisket for øjnene af de andre. Han blev også halet med til aftenbøn, hvor han kunne høre præsten bede om, at drengene måtte blive forskånet for alle Olivers frygtelige synder og laster.

En morgen kom skorstensfejeren Gamfield trækkende med sit æsel forbi fattighuset, hvor han fik øje på den plakat, der hang på porten. Gamfield havde netop spekuleret på, hvordan han skulle skaffe penge til huslejen, og nu tænkte han, at de fem pund, han kunne få for at tage Oliver som lærling, ville falde på et tørt sted. Desuden regnede han med, at en dreng fra fattighuset ville have let ved at komme ned i skorstenene. Fede blev de i hvert fald aldrig det sted.

Altså henvendte Gamfield sig til fattighusets bestyrelse med det samme.

– Hvis fattigvæsenet kunne tænke sig at sætte ham drengen i lære hos en pæn og hæderlig skorstensfejermester, så kan jeg godt tage ham, sagde han.

– Det er ikke noget rart håndværk, sagde bestyrelsesformanden. – Man har før hørt om, at skorstensfejerdrenge er blevet kvalt i skorstenen.

– Nå, men det er bare, fordi mesteren har gjort halmen fugtig, før han tændte op, sagde Gamfield. – Og røg kan man ikke bruge til at få drengen ned med, for han falder bare i søvn. Næ, man skal have tør halm med ordentligt blus i. Så skal de nok komme ned i en fart.

Manden med den hvide vest så ud, som om han morede sig over denne forklaring, men bestyrelsesformanden så ikke begejstret ud.

– Jeg tror ikke, vi vil tage mod Deres tilbud, sagde han.

Gamfield var tidligere blevet beskyldt for at have pisket nogle af sine lærlinge ihjel, og nu troede han, det var det, der var grunden til at bestyrelsen sagde nej.

– Så vil De altså ikke lade mig få ham? sagde han.

– Det er jo et frygteligt arbejde, sagde bestyrelsesformanden. – Så vi synes nok, De må kunne nøjes med mindre end fem pund. Skal vi sige tre et halvt?

– Fire? sagde Gamfield med håb i stemmen.

– De skulle tage ham, selv om De slet ikke fik noget for ham. Han er lige den, De har brug for, sagde manden med den hvide vest. – Og han trænger til at få en ordentlig omgang med stokken en gang imellem.

Gamfield gik så med til at nøjes med tre et halvt pund, og Oliver blev løsladt fra sit fængsel.

– Du skal i lære, sagde Bumble til Oliver. – Men først skal du hen på domhuset for at have kontrakten godkendt. Husk nu at sige til dommeren, at du er henrykt over at komme i lære hos en skorstensfejer. Ellers skal du få med mig at bestille.

Oliver fulgtes nu med Bumble ned til domhuset, hvor de kom ind til to dommere. Gamfield og bestyrelsesformanden var der også.

– Her er så drengen. Buk for dommeren, Oliver, sagde Bumble.

Oliver bukkede, og dommeren sagde venligt: – Nå, og han holder måske meget af at feje skorstene?

– Det er det bedste, han ved, sagde Bumble.

– Og De, mr. Gamfield, De vil nok behandle ham godt og give ham nok at spise, sagde dommeren.

– Jeg har jo sagt, jeg nok skal tage mig af ham, svarede Gamfield.

– Jamen, det tvivler jeg da slet ikke om, sagde dommeren. Han vendte sig om mod Oliver og sagde: – Du ser så bleg og forskrækket ud. Hvad er der dog i vejen?

Oliver kom til at ryste over hele kroppen, og nu sank han på knæ og græd. Med foldede hænder bad han om, at de ikke ville sende ham bort med den frygtelige skorstensfejer. Han ville hellere sultes og piskes og sidde på det mørke værelse igen.

– Det må jeg nok sige, sagde Bumble. – Han er da også den frækkeste unge, jeg endnu har været ude for.

De to dommere så på hinanden og nikkede.

– Vi nægter at anerkende lærekontrakten, sagde en af dem så.

Der var ikke noget at gøre. Bumble og bestyrelsesformanden måtte tage Oliver med tilbage. Herren med den hvide vest sagde samme aften, at Oliver sikkert ikke ville nøjes med at blive hængt. Han blev sikkert også både sprættet op og parteret.

Og næste dag hang der igen en plakat på porten om, at fattigvæsenet tilbød en dusør på fem pund til den, der ville tage Oliver i lære.

4

Fattighusets bestyrelse snakkede meget om, hvad de dog skulle stille op med Oliver. De blev enige om, at det nok ville være bedst at sende ham til søs. Det ville være bedst, hvis de kunne finde et skib, der skulle til et rigtigt usundt sted. Og det ville ikke gøre så meget, hvis skipperen skulle finde på at tampe ham ihjel eller smadre hovedet på ham med en jernstang en dag efter middag, når han var i højt humør.

Bumble gik ud for at finde sådan et skib, men på vejen mødte han den lokale bedemand, mr. Sowerberry. Han plejede altid at se dyster ud, men nu smilede han livsaligt.

– Jeg har lige taget mål af to kvinder, der døde i går, sagde han til Bumble.

– De tjener en formue, Sowerberry, sagde Bumble.

– Det er ellers meget små priser, jeg får for ligkisterne til fattighuset, sagde bedemanden.

– Det kan godt være, priserne er små. Men det er kisterne jo også, sagde Bumble.

Det er de tykkeste, der dør først, sagde Sowerberry. – Og jo større kisten skal være, jo mindre tjener jeg.

– Hør her, forresten, sagde Bumble. – De kender vel ikke nogen, der har brug for en dreng?

Han fortalte om Oliver og gentog flere gange, at fattigvæsenet ville betale fem pund for at slippe af med ham.

– Fem pund? sagde Sowerberry. – Jamen, så tror jeg da, jeg kan bruge ham selv. Med alle de penge, jeg betaler i fattigskat, er det da også på tide, jeg får noget ud af de fattige.

Bestyrelsen blev henrykt over at få Oliver afsat, og Oliver fik at vide, at han skulle hen til ligkistesnedkeren. Hvis han nogensinde beklagede sig mere, skulle han nok blive sendt til søs, så han kunne drukne eller blive tæsket ihjel. Men Oliver havde ikke tænkt sig at beklage sig mere. Han var efterhånden blevet helt sløv og følelsesløs af alle de mishandlinger, han havde været udsat for.

Bumble fulgte så Oliver over til Sowerberry, der løftede lyset i vejret for bedre at kunne se på drengen. – Vil du lige komme herind, min kære? råbte han til sin kone.

Mrs. Sowerberry kom ind fra et lille værelse bag butikken. Hun var en tynd og skrutrygget kone med et arrigt ansigt.

– Gud, hvor er han dog lille, sagde hun og så med største mishag på Oliver.

– Ja, han er ikke så stor af sig. Men han skal nok blive større, sagde Bumble trøstende.

– Åh ja, det bliver han nok. Af vores mad, sagde mrs. Sowerberry surt. – Jeg kan altså ikke indse, man sparer noget ved at tage de fattigunger. Nå, men kan du så se at komme ned ad trappen, din lille pose knokler.

Med disse ord åbnede bedemandens kone en dør og puffede Oliver ned ad en stejl trappe til en mørk og fugtig stencelle. Der sad en pige med hullede uldstrømper og sko uden hæle.

– Charlotte, sagde mrs. Sowerberry. – Tag og giv drengen her nogle af de kolde rester, vi lagde ud til Trip. Han er alligevel ikke kommet hjem i dag, så han må klare sig uden. Drengen er nok ikke for kræsen.

Olivers øjne strålede, da han så skålen med de madrester, hunden ikke havde ædt. Han rev glubsk stumperne i mindre stykker og proppede det hele i sig.

– Nå, er du så færdig? spurgte mrs. Sowerberry, og da der ikke var andet spiseligt inden for rækkevidde, nikkede Oliver.

– Så kom med mig, sagde mrs. Sowerberry og gik ned ad trappen. – Du skal sove inde under disken. Du har vel ikke noget mod at sove inde mellem ligkisterne? Det er i øvrigt lige meget, om du har noget mod det eller ej, for det er der, du skal sove.

Oliver fulgte ydmygt efter sin nye madmor.

5

Oliver så sig omkring med en følelse af skræk og rædsel. Ikke bare var han omgivet af de uhyggelige ligkister. Han følte sig også helt alene i verden. Der var ikke nogen, der tog sig venligt af ham, og da han krøb ned i sin smalle seng, ønskede han, det var hans grav, så han kunne komme til at sove sødt og stille på kirkegården.