CLAIRE KENDAL

BOGEN OM DIG

På dansk ved
Rasmus Hastrup

Lindhardt og Ringhof

Til min far, som gav mig
min første bog med eventyr.
Og til min mor, som
lærte mig at læse.

Den lille nøgle her er til det lille værelse for enden af den lange gang nedenunder. Du må åbne alt og gå overalt, men det lille værelse forbyder jeg dig at gå ind i. Jeg forbyder dig det strengt, og der vil ikke være nogen grænser for min vrede, hvis du alligevel går derind.

‘Blåskæg’, Charles Perrault

Første uge

Den
hvirvlende
pige

Mandag

Mandag den 2. februar, kl. 7.45

Det er dig. Selvfølgelig er det dig. Det er altid dig. En eller anden indhenter mig, og jeg vender mig om og får øje på dig. Jeg vidste godt det ville være dig, men alligevel mister jeg fodfæstet på den frosne sne. Jeg kommer vaklende på benene igen. Der er våde pletter på knæene af mine strømper. Mine vanter er gennemblødte.

Ethvert fornuftigt menneske ville holde sig inden døre derhjemme på sådan en isnende kold morgen, hvis han overhovedet havde valget, men ikke dig. Du er ude at gå en lille tur. Du rækker ud for at støtte mig, spørger om jeg er okay, men jeg træder et skridt væk, og det lykkes mig at holde mig oprejst.

Jeg ved du har holdt øje med mig, siden jeg gik hjemmefra. Jeg kan ikke lade være med at spørge, hvad du laver her, selv om jeg godt ved, at dit svar ikke vil være sandfærdigt.

Dine øjenlåg laver den der blinkebevægelse igen. Det sker, når du er nervøs. “Jeg var bare ude at gå, Clarissa.” Pyt med at du bor i en landsby næsten otte kilometer væk. Dine læber bliver blege. Du bider i dem, som om du har regnet ud, at de har mistet den smule farve, de normalt har og prøver at tvinge blodet tilbage i dem. “Du opførte dig underligt på arbejde i fredags, Clarissa, sådan at gå din vej midt i oplægget. Det syntes alle.”

Jeg får lyst til at skrige, når du hele tiden nævner mit navn på den måde. Dit navn er blevet til noget grimt for mig. Jeg prøver at holde det ude af mit hoved, som om det på en eller anden måde vil holde dig ude af mit liv. Men det kryber hele tiden ind. Maser sig ind. Ligesom dig. Igen og igen.

Anden person nutid. Det er det, du er. På alle måder.

Min tavshed afskrækker dig ikke. “Du har ikke taget telefonen hele weekenden. Du har kun svaret på én af mine sms’er, og ikke engang særlig venligt. Hvorfor er du ude her til morgen, Clarissa?”

Jeg kan kun tænke kortsigtet. Jeg må af med dig. Jeg må forhindre dig i at følge efter mig til stationen og gætte, hvor jeg skal hen. At ignorere dig vil ikke skaffe mig det resultat, jeg har brug for nu; de gode råd, man læser i folderne virker ikke i den virkelige verden. Jeg tvivler på, at der er noget, der virker på dig.

“Jeg er syg.” Det er løgn. “Det var derfor, jeg gik i fredags. Jeg skal være hos lægen klokken otte.”

“Du er den eneste kvinde, jeg har set, der er smuk, selv når hun er syg.”

Jeg begynder virkelig at få det dårligt. “Jeg har feber. Jeg har kastet op hele natten.”

Du strækker en hånd ud mod min kind som for at tjekke min temperatur, og jeg rykker hovedet væk.

“Jeg tager med dig.” Din hånd hænger stadig i luften, en kejtet påmindelse om dit uheldige forsøg. “Du skal ikke være alene.” Du understreger dine ord ved at lade hånden falde tungt ned langs siden.

“Jeg vil helst ikke smitte dig.” På trods af mine ord lyder jeg vist ikke særlig bekymret.

“Lad mig tage mig af dig, Clarissa. Det er frostvejr – du burde slet ikke være ude, og dit hår er vådt – det kan ikke være sundt for dig.” Du finder din telefon frem. “Nu ringer jeg efter en taxa til os.”

Igen har du trængt mig op i en krog. Bag mig er det sorte jernstakit, så jeg kan ikke bakke længere væk; jeg vil nødig glide og falde ud mellem tremmerne – der er en meter ned til gaden. Jeg tager et skridt til siden, finder en ny stilling, men du tårner dig stadig op over mig. Du ser så stor ud i din grå dynejakke.

Kanten på dine jeans er plaskvåde af sne – du passer heller ikke så godt på dig selv. Dine ører og din næse er røde og rå af kulde. Det er mine sikkert også. Dit brune hår hænger slapt ned, selv om det sikkert er nyvasket. Din lukkede, sammensnerpede mund slapper aldrig af.

En vis medlidenhed med dig sniger sig ind på mig, uanset hvor meget jeg forsvarer mig mod det og viger tilbage fra dig. Du lider sikkert også af søvnmangel. At tale grimt, selv til dig, strider imod den venlighed, mine forældre lærte mig. Uhøflighed vil alligevel heller ikke få dig til at forsvinde. Jeg ved kun alt for godt at du bare vil følge efter mig og lade, som om du ikke hører, hvad jeg siger, og det vil jeg meget nødig have.

Du trykker et nummer på din mobil.

“Lad være. Du skal ikke ringe.” Dine fingre standser, da du hører skarpheden i min stemme. Jeg går et skridt videre. “Lægen bor lige i nærheden.” Jeg gør det endnu mere tydeligt. “Jeg tager ikke en taxa sammen med dig.”

Du trykker på den røde knap og lægger telefonen i lommen. “Skriv lige dit fastnetnummer ned til mig, Clarissa. Det er vist blevet væk for mig.”

Vi ved begge, at du aldrig har fået det. “Jeg har fået det nedlagt. Jeg bruger bare min mobil nu.” Flere løgne. Jeg opsender en stille tak for, at du ikke fandt nummeret og skrev det ned, da du var hjemme hos mig. Jeg er forbløffet over, at du lod sådan en chance gå fra dig. Det ærgrer dig sikkert inderligt nu. Men du havde travlt dengang.

Jeg peger op ad bakken. “Du skulle prøve at gå tur oppe langs kanten.” Jeg spiller på din trang til at gøre mig tilfreds, et ubarmhjertigt kneb, men jeg er desperat. “Det er en af mine yndlingsture, Rafe.” Der er for lang en pause, før jeg får sagt dit navn, men jeg bruger det, og det er det eneste, du lægger mærke til; det strejfer dig ikke, at jeg kun kaster denne godbid i håb om, at det vil lokke dig til at gå din vej.

“Det vil jeg gerne, hvis det er en tur, der betyder noget for dig, Clarissa. Jeg vil bare gøre dig glad, ved du nok. Hvis bare du ville lade mig gøre det.” Du prøver et smil.

“Farvel, Rafe.” Jeg tvinger mig til at bruge dit navn igen, og da dit smil bliver bredere og mere ægte, forundres jeg over, at et så gement trick kan virke.

Jeg tør næsten ikke tro på, at det er lykkedes mig at slippe væk, men jeg går forsigtigt ned ad bakken, mens jeg en gang imellem kigger mig over skulderen for at tjekke, at afstanden mellem os vokser. Hver gang ser du tilbage på mig og løfter hånden, så jeg må tvinge mig til at vinke halvhjertet.

Fra nu af vil jeg tage en taxa til stationen om morgenen og holde øje med, at du ikke følger efter mig. Næste gang jeg møder dig, vil jeg prøve at tænke langsigtet og gøre, som der står i folderne. Jeg vil nægte at tale med dig og for hundrede tusinde gang sige – i utvetydige vendinger – at du skal lade mig være i fred. Selv min mor ville mene, at omstændighederne retfærdiggjorde uhøflig optræden. Ikke at jeg ville drømme om at bekymre mine forældre ved at fortælle om dig.

Mine tænder klaprer, da jeg står på perronen, nervøs for at du vil dukke op, mens jeg lytter til de undskyldende meddelelser over højtaleren om aflysninger og forsinkelser på grund af det ekstreme vejr.

Jeg læner mig op ad muren og skriver så hurtigt jeg kan i min nye notesbog. Det er første gang, jeg skriver i den. Notesbogen er så lille, at jeg altid kan have den på mig, sådan som folderne råder én til. Siderne er linjerede og notesbogen har spiralryg. Omslaget er matsort. Folkene på rådgivningslinjerne siger, at jeg har brug for fuldstændige optegnelser. De siger, at jeg ikke må udelade noget og skal prøve at skrive så hurtigt som muligt efter hver episode, uanset hvor ubetydelig. Men episoderne med dig er aldrig ubetydelige.

Jeg ryster så meget, at jeg fortryder, at jeg ikke tørrede mit hår. Jeg skyndte mig ud ad døren for ikke at komme for sent; jeg havde sovet over mig på grund af mareridt – om dig, de er altid om dig. Der ville nu nok have været tid til at tørre det, men det kunne jeg ikke have forudset lige så præcist, som jeg kan forudsige dig. Mit hår føles som en tryllestav af is, der sender kulde ind gennem min hud og ud i mine blodårer, en besværgelse, der fryser kød til sten.

Der måtte være en verden, hvor han ikke var, og hun troede, at hun måske endelig havde fundet den. Portrætter af strengt udseende dommere hang på væggen oven for marmortrappen. På vej op til første sal havde Clarissa det, som om de betragtede hende, men hun kunne ikke give slip på håbet om, at dette kunne være et sted, hvor hun ikke blev overvåget, et sted hun kunne holde ham fra.

Hun lod retssekretæren inspicere sit pas og den lyserøde indkaldelsesblanket; så satte hun sig på en af de polstrede blå stole. Rummet var dejligt varmt. Hendes tæer tøede op. Hendes hår tørrede. Det virkede som et magisk sted, langt væk fra hans søgende blik. Kun nævningerne havde adgang, og de skulle endda taste en kode, før de overhovedet kunne åbne døren.

Hun for sammen ved lyden af retssekretærens stemme i mikrofonen. “Vil de følgende være venlige at komme hen til bordet i forbindelse med den to-ugers retssag, der skal begynde i Retssal 6?”

To hele uger i en retssals sikre havn. To hele uger væk fra arbejdet og væk fra ham. Hendes hjerte hamrede i håb om, at hun ville høre sit navn blive råbt op. Hun sank sammen i stolen af skuffelse, da det ikke skete.

Ved frokosttid tvang hun sig til at forlade retsbygningens refugium; hun havde brug for frisk luft. Hun standsede op lige uden for svingdøren og lod blikket glide op og ned ad gaden. Hun var bange for, om han gemte sig mellem de to varevogne fra kriminalforsorgen, der var parkeret et lille stykke oppe ad gaden. Hun skyndte sig forbi dem, mens hun holdt vejret. Da hun så, at han ikke sad sammenkrøbet ved kofangeren, pustede hun lettet ud.

Hun slentrede gennem det udendørs marked, hvor arbejdende folk fra lokalområdet købte hurtig mad eller etniske frokoster fra boder. Hun så en gruppe advokater sidde omkring et stort bord på en dyr italiensk restaurant.

Hun så sig over skulderen og dykkede ind i den velkendte tryghed i en stofbutik. Som sædvanlig blev hun tiltrukket af stofferne til børnetøj. Havfruer svævede adspredte rundt, mens små piger svømmede fortryllede efter dem. Hun forestillede sig en bondekjole til et lille barn, striber af stof, der vekslede mellem blomme- og fuchsiafarvet hav.

Henry ville have hadet det. Tuttenuttet, ville han have sagt. Sentimentalt, ville han have sagt. For pænt, ville han have sagt. Uoriginalt, ville han have sagt. Almindelige farver er bedst, ville han have sagt. Måske var det godt det samme, at de mislykkede forsøg på at lave en baby havde drevet dem fra hinanden.

Hun styrede målrettet mod hylderne med sytråd; så rodede hun i sin taske efter et lille stykke mosgrønt bomuldsstof med dybrøde blomster på. Hun fandt det, valgte den sytråd, der passede bedst til baggrundsfarven og gik hen til kassen med to trisser.

“Hvad skal du sy?” spurgte pigen.

Clarissa så øjenlåg vibrere under lysebrune vipper, et blik hun ikke kunne undslippe, læber, der dryppede af gøgespyt: glimt af Rafes ene nat i hendes seng.

Hun ville uddrive ham. “Nyt sengetøj,” sagde hun.

Det ville føles dejligt mod huden. Og hun blev overrasket over en sjov gnist af nysgerrighed over hvem, der måske skulle sove sammen med hende under de små, røde blomster en dag.

Mandag den 2. februar, kl. 14.15

Jeg prøver at stykke det hele sammen. Jeg prøver at udfylde hullerne. Jeg prøver at komme i tanke om, hvad du lavede før i dag, da jeg begyndte at skrive det hele ned. Jeg vil ikke udelade et eneste lille bevis eller spor – det har jeg ikke råd til. Men det her tvinger mig til at genopleve det. Det her gør, at du bliver hos mig, hvilket er lige nøjagtigt, hvor jeg ikke vil have dig.

Mandag den 10. november, kl. 20 (Tre måneder siden)

Det er den aften, jeg begår den meget store fejl at gå i seng med dig, og jeg er i boghandelen. Der er kun åbent for de gæster, du har inviteret for at fejre udgivelsen af din nye bog om eventyr. Kun et par stykker af dine kolleger fra engelsk instituttet er dukket op. Opmuntret af min tilstedeværelse hvisker de ondskabsfuldt om Henry. Jeg lader, som om jeg ikke lægger mærke til det ved at tage forskellige bøger op, som om jeg er virkelig interesseret i dem, selv om ordene er lige så forvirrende og uforståelige som græsk.

Jeg ved stadig ikke helt, hvorfor jeg er kommet, eller hvad der får mig til at drikke både rødvin og hvidvin, som du bliver ved med at skænke op til mig. Sandsynligvis ensomhed og tab: Henry er lige flyttet fra Bath for at tage imod det professorat på Cambridge, som han har styret efter hele sit liv. Medfølelse spiller også en rolle; du har sendt mig tre invitationer.

Jeg kan ikke gå igen, før du har læst op. Endelig sidder jeg på bagerste række og hører dig læse op fra dit kapitel om ‘Den sande bruds prøve’. Du bliver færdig, og den lille håndfuld kolleger stiller høflige spørgsmål. Jeg er ikke akademiker; jeg siger ingenting. Så snart det spredte bifald dør ud, bevæger jeg mig i retning af døren for at undslippe, kun for at lade mig stoppe af en bøn fra dig om ikke at gå endnu. Jeg sniger mig ind i afdelingen for kunstbøger og sætter mig på det nussede, beigefarvede tæppe med en bog om Munch. Jeg slår op på Kysset, den tidlige version hvor de elskende er nøgne.

Det giver et sæt i mig, da din skygge falder på siderne, og din stemme skærer sig gennem afdelingens øde og forladte stilhed. “Hvis jeg ikke havde fundet dig, kunne du være blevet låst inde her hele natten.” Du står foran mig og ser ned på mig fra stor højde med et smil på læberne.

Jeg lukker hurtigt Munch-bogen og lægger den fra mig. “Det var måske heller ikke den værste skæbne at sove her blandt kunstnerne.” Jeg vifter med din tunge bog som en skuespillerinde, der overdriver sin brug af rekvisitter. Jeg får ondt i håndleddet. “Den er fremragende. Det var meget sødt af dig at give mig et eksemplar. Og din oplæsning var fantastisk. Jeg var vild med det afsnit, du valgte.”

“Jeg var vild med det maleri, du valgte, Clarissa.” Du sætter din overfyldte taske, som du har i den ene hånd og de to glas vin, du holder i den anden, fra dig.

Jeg ler. “Har du et lig i den taske der?”

Dit blikker flakker ned mod lukkemekanismen, som om du vil sikre dig, at tasken er forsvarligt lukket, og det falder mig ind, at du har hemmeligheder, du ikke vil have afsløret. Men du ler også. “Bare bøger og papirer.” Du strækker armen ud. “Kom nu ud fra dit gemmested. Lad mig følge dig hjem. Det er mørkt udenfor, du skal ikke gå rundt alene.”

Jeg rækker ud og lader dig hjælpe mig op at stå. Du giver ikke slip på min hånd. Jeg trækker den forsigtigt til mig. “Det skal nok gå. Har du ikke en middag, du skal til, professor?”

“Jeg er ikke professor.” Dit ene øjenlåg dirrer let. Det vibrerer flere gange, hurtigt efter hinanden, som om der gemmer sig et lillebitte insekt. “Henry fik det, det år jeg søgte. Jeg havde ikke de store chancer mod en prisvindende digter. Det gjorde nok heller ingen skade, at han var institutleder.”

Henry havde mere end fortjent professoratet, men det siger jeg selvfølgelig ikke. Det jeg siger, er: “Undskyld,” og efter et par sekunders akavet tavshed: “Jeg må se at komme hjem.” Du ser så knust ud, at jeg får lyst til at trøste dig. “Det er en virkelig interessant bog, Rafe.” Jeg prøver at mildne min nært forestående exit. “Du kan være stolt.”

Du tager vinen op igen og rækker mig et glas. “En skål, Clarissa. Før du går.”

“Skål for din fantastiske bog.” Jeg klinker min hvidvin mod din rødvin og tager en lille slurk. Du ser så glad ud over den beskedne gestus; jeg bliver både rørt og trist. Jeg vil komme til at se dette øjeblik for mig i langsom gengivelse mange, mange gange i løbet af de næste måneder, uanset hvor gerne jeg vil have det slettet af hukommelsen.

“Drik ud.” Du skyller din vin ned som for at demonstrere, hvad du mener.

Og jeg følger dit eksempel, selv om det smager som saltet, sød medicin. Men jeg vil ikke lægge en yderligere dæmper på din i forvejen ret matte fest.

“Lad mig følge dig på vej, Clarissa. Jeg vil hellere gå sammen med dig end tage til en eller anden kedelig middag.”

Et øjeblik senere er vi ude i den kolde efterårsaftenluft. Selv i min vinforårsagede svimmelhed tøver jeg lidt før jeg siger: “Har du nogensinde tænkt over Blåskægs første kone? Hun bliver ikke nævnt direkte, men hun må være en af de døde kvinder, der hænger i det forbudte kammer.”

Du smiler overbærende, som om jeg var en af dine studerende. Du er klædt som en amerikansk universitetsprofessor – ikke din sædvanlige stil. Tweedjakke, bløde, brune fløjlsbukser, nålestribet blå og hvid skjorte og marineblå slipover. “Forklar.” Du slynger ordet bydende ud, på samme måde som du givetvis gør, når du underviser dine hold i engelsk litteratur.

“Altså, hvis der var et hemmeligt rum helt fra begyndelsen, og han sagde til sin første kone, at hun ikke måtte gå derind, så kunne der ikke have været nogen myrdede koner derinde endnu. Der ville ikke have været noget blod, hun kunne tabe nøglen i, og derfor ikke nogen blodplet, der kunne have afsløret hende. Så hvilken grund mente han, at han havde til at slå ihjel første gang? Det har altid undret mig.”

“Måske indrettede han ikke rummet før kone nummer to. Måske gjorde kone nummer et noget, der var endnu mere utilgiveligt end at gå ind i rummet. Den værste form for ulydighed: Måske var hun utro, ligesom den første kone i Tusind og en nat, og så slog han hende ihjel. Derefter var han nødt til at sætte de andre på prøve for at se, om de var gode nok. Men det var der bare ikke en eneste af dem, der var.” Du siger alt det her i et let, nærmest spøgefuldt tonefald.

Jeg burde have indset, dengang, at du aldrig laver sjov. Du tager aldrig let på noget. Hvis jeg ikke havde taget imod det tredje glas vin, ville jeg måske have set det og undgået alt det, der fulgte efter.

“Du lyder, som om du mener, hun fortjente det.”

“Selvfølgelig ikke.” Du taler for hurtigt, for indtrængende, et tegn på at du lyver. “Selvfølgelig mener jeg ikke det.”

“Men du brugte ordet ulydighed.” Forestiller jeg mig bare, at jeg begynder at slingre? “Det er et frygteligt ord. Og det var ikke retfærdigt at få dem til at love det. Man kan ikke sige til nogen, at de ikke må gå ind i et rum i deres eget hus.”

“Mænd har brug for hemmelige steder, Clarissa.”

“Har de?” Vi er nået til Bath Abbey. Bygningens vestlige facade er oplyst, men det er, som om jeg ikke kan fokusere på mine yndlings-faldne engle, udført med hovederne nedad på Jacobs stige. Den svimmelhed jeg føler må være ligesom deres, med verden vendt på hovedet.

Du tager fat i min arm. “Clarissa?” Du vifter med hånden foran mine øjne og smiler. “Vågn op, sovetryne.”

Det hjælper mig til at huske den pointe, jeg var ved at fremføre, selv om jeg må koncentrere mig enormt for at kunne danne sætninger. “Der må have været nogle virkelig forfærdelige hemmeligheder i det rum. Det var et sted til hans fantasier, der hvor han gjorde dem virkelige.”

Vi er på vej forbi de romerske bade. Jeg forestiller mig statuerne af kejserne og guvernørerne og de militære ledere, der skuler ned mod mig fra den høje terrasse og ønsker, at jeg skal drukne i den store, grønne pool under dem. Min mund smager af svovl, ligesom spavandet fra springvandet i pumperummet.

“Du er bedre til ‘Blåskæg’ end nogen kritiker, Clarissa. Det burde være dig, der var professor. Du skulle have gjort din ph.d. færdig.”

Jeg ryster benægtende på hovedet. Selv efter mit hoved holder op med at bevæge sig, bliver verden ved med at bølge fra side til side. Jeg fortæller stort set aldrig nogen om min opgivne ph.d. Jeg spekulerer overfladisk på, hvordan du kender til den, men standser pludseligt, da min opmærksomhed fanges af en ring i et butiksvindue. Den er af snoet platin, der glitrer af diamanter. Det er den ring jeg drømte om, at Henry en dag ville overraske mig med, men det gjorde han aldrig. Bevægeligt lys glimter og lyner inden i juvelerne som klart solskin på et blåt hav. Diskrete hvide og guldfarvede lamper omkranser vinduet og blænder mig.

Du trækker mig væk fra vinduet, og jeg blinker, som om du har vækket mig. Da vi er kommet forbi de lukkede butikker i deres mørkt guldfarvede georgianske bygninger, går jeg med slingrende skridt. Du har armen om livet på mig og styrer mig i den rigtige retning.

Jeg kan næsten ikke huske, at vi tog undergrundsbanen, men nu er vi allerede på vej op ad den stejle bakke, og jeg er stærkt forpustet. Du holder mig tæt ind til dig, skubber eller trækker i mig, bærer mig næsten af sted. Glimt fra diamanterne og lyspærerne kommer tilbage som små pletter for mine øjne. Hvordan kan det være, at vi allerede er ved døren til det gamle hus, hvor den øverste etage er min?

Jeg svajer lidt, som en sjov kludedukke. Blod strømmer op i hovedet på mig. Du hjælper mig med at finde mine nøgler, hjælper mig op ad trappen og hjælper mig med de to nøgler til min egen dør. Jeg står der, svimmel og uden at vide hvad jeg skal gøre nu.

“Har du ikke tænkt dig at invitere mig ind til en kop kaffe?”

Det kan ikke undgå at virke, din manipulerende lille appel til min høflighed. Jeg tænker på den idiotiske Snehvide, der åbner døren for den onde dronning og nærmest flår det forgiftede æble ud af hånden på hende. Jeg tænker på Jonathan Harker, der frivilligt træder ind over Draculas dørtrin. Jeg tænker igen på Blåskæg og hans blodige kammer. Bar han hver ny brud over dørtærsklen og ind på slottet, efter at hun lykkeligt havde kastet sig i armene på ham? Og derefter kom torturkammeret, som hun aldrig kunne have forestillet sig.

Jeg prøver at smile, men det er, som om mit ansigt ikke bevæger sig helt, som det skal. “Selvfølgelig. Selvfølgelig har jeg det. Du skal da komme ind og få en kop kaffe og få varmen, mens jeg ringer efter en taxa til dig. Det var virkelig sødt af dig at følge mig hjem på din særlige aften.” Jeg ævler. Jeg ved, jeg ævler.

Jeg står ved køkkenvasken og fylder vand i kedlen. “Du må undskylde.” Mine ord lyder udtværede, som om jeg taler et sprog, der ikke er mit. “Mit hoved føles underligt.”

Det er så anstrengende at stå op. Jeg føler mig som en snurretop. Eller er det rummet, der drejer rundt? Det er, som om min krop er lavet af væske. Jeg flyder nedad og mine ben folder sig sammen med en meget tilfredsstillende nydelighed, indtil jeg sidder på flisegulvet i mit køkken. Jeg har stadig kedlen i hånden, og der skvulper vand ud af tuden på den. “Jeg er meget tørstig.” Selv om der sjasker vand på min kjole, kan jeg slet ikke se, hvordan jeg skal få noget af det i munden.

Du finder et glas og fylder det. Du lægger dig på knæ ved siden af mig og giver mig vand, som om jeg var et lille barn, der drak af en kop med tud. Du tørrer en dråbe af hagen på mig med pegefingeren, og så tager du pegefingeren op til læberne. Jeg knuger stadig kedlen i hånden.

Du rejser dig igen for at sætte glasset fra dig og slukke for vandet. Du bukker dig ned og tager kedlen fra mig. “Det sårer mig at tænke på, at du ikke stoler på mig.” Jeg kan føle din ånde mod mit hår, når du taler.

Du trækker mig op at stå og støtter mig. Mine ben fungerer knap nok, mens du bevæger mig i retning af soveværelset. Du anbringer mig på kanten af sengen og sætter dig på hug foran mig; du læner mig ind mod dig for at forhindre mig i at falde. Jeg kan ikke holde ryggen ret. Jeg græder.

“Lad være med det,” hvisker du og stryger mig over håret, mens du mumler, at det er så blødt og kysser tårerne, der løber ned ad mine kinder, væk. “Lad mig lægge dig i seng. Jeg ved lige, hvad jeg skal gøre med dig.”

“Henry ...” prøver jeg at sige. Det er svært, som om jeg har glemt, hvordan man taler.

“Ham skal du ikke tænke på.” Du lyder vred. Du ser mig dybt i øjnene, så jeg er nødt til at lukke dem. “Munch-maleriet. Jeg ved, du tænkte på os og forestillede dig, at vi var sammen. Det gjorde vi begge to.”

Jeg er fuldstændigt slatten. Det er, som om jeg er lavet af bølger. Jeg glider baglæns. Det eneste jeg vil er at ligge ned. Det suser i hovedet ligesom havet. Det dunker i ørerne som en tromme – mit eget hjerte, der lyder højere og højere.

Dine hænder er om livet på mig, på mine hofter, på min ryg, de bevæger sig hen over mig, mens du binder min slå-om-kjole op.

Det var meningen, at kun Henry skulle røre ved den kjole. Jeg lavede den til den fødselsdagsmiddag, vi holdt sammen for syv måneder siden. Selv om vi begge vidste, at det var mere eller mindre slut, ville han ikke have, at jeg skulle blive otteogtredive alene. Vores sidste aften sammen. En farvelmiddag med farvelsex. Kjolen her var aldrig tiltænkt dig.

Jeg prøver at skubbe dig væk, men jeg har ikke flere kræfter end et lille barn. Du hiver kjolen helt åben og skubber den ned over mine skuldre. Og så vipper rummet, og alt bliver til skygger. Fragmenter af billeder fra et mareridt, jeg helst ikke vil huske.

Hun var så optaget af at skrive, at hvæset fra retssekretærens mikrofon forskrækkede pennen ud af hånden på hende, så den faldt ud på gulvet i det stille område, hvor hun sad. “Vil følgende personer være venlige at komme hen til bordet i forbindelse med en retssag, der skal begynde i Retssal 12?” Hendes navn var det første, der blev kaldt; det var som et elektrisk stød. Hun puttede notesbogen i tasken, som om den var et stykke belastende bevismateriale, hun ikke ville ses med.

To minutter senere hastede hun af sted efter retsbetjenten sammen med de andre. En tung dør gik op, og de befandt sig i bygningens skjulte dyb, snoede sig op ad flere etagers betontrapper, hen over linoleumsgulvet i et lille, overoplyst venteværelse, hvorfra de tumlede gennem endnu en dør. Hun blinkede adskillige gange, da det gik op for hende, at de nu var i selve retssalen. Hendes navn blev kaldt igen, og hun satte sig ind på bagerste række.

Henry ville have nægtet det med Biblen, men Clarissa tog den fra retsbetjenten uden at tøve. Hun mente hvert ord, mens hun svor, selv om hendes stemme var svag.

Ved siden af hende sad en kønt buttet, mørkhåret kvinde, hvis halskæde stavede hendes navn med bogstaver i hvidguld: Annie. Som i en døs lod Clarissa blikket glide længere mod højre, hvor fem tiltalte sad kun et par meter væk, flankeret af politibetjente. Annie så på mændene med utilsløret interesse, som om hun udfordrede dem til at lægge mærke til hende.

Dommeren henvendte sig til juryen. “Denne retssag vil vare syv uger.”

Syv uger. Hun havde aldrig drømt om, at hun kunne være så heldig.

“Hvis der er tvingende grunde til at nogen af jer ikke kan være med i juryen, bedes I give retsbetjenten skriftlig besked, inden I går. I morgen vil anklagemyndigheden komme med sine indledende bemærkninger.”

Hun rakte ud efter sin taske og trak ned i nederdelen, da hun rejste sig, og vaklede så ud i hælene på de andre. Da hun gik forbi anklagebænken, så hun, at hvis hun og den nærmeste tiltalte begge strakte armen frem, ville de næsten kunne røre hinanden.

Hun smøg vanterne af, da hun steg om bord på toget, fandt den sidste ledige plads og tog sin mobil frem. En bølge af kvalme skyllede gennem hende. Fire sms’er. En fra hendes mor. De andre fra Rafe. Det var faktisk behersket af ham at stoppe efter tre.

Hun smilede ikke, som hun normalt ville gøre, da hun læste sin mors – Kaffe er ikke morgenmad. Der var ikke noget, der kunne hærde hende over for hans små serier af sms’er, uanset hvor harmløse de kunne virke på andre.

Håber du sover. Håber du drømmer om mig.

Får hele tiden din telefonsvarer. Ringer igen senere.

Du har brug for juice og frugt og ting med vitaminer. Jeg kigger forbi.

Hun ønskede sig en ven at tale med, en hun kunne vise sms’erne; hun ville have en ven, der kunne fortælle hende, hvad hun skulle gøre. Hun plejede at have venner før Henry og fertilitetsbehandlinger overtog hendes liv; før hun lod en gift mand forlade sin kone for hendes skyld; før andre kvinder holdt op med at stole på hende; før hun begyndte at synes, at det var for hårdt at se på deres misbilligende ansigtsudtryk og se sin egen forvirring over det, hun havde gjort, afspejlet i dem.

Henry og hendes venner kunne ikke blandes sammen, men hun burde alligevel have fundet en måde at adlyde hovedreglen på, om at man aldrig må lade et forhold gå ud over éns venner. Nu var Henry væk, og hun var for flov til at prøve at få sine venner tilbage. Hun var ikke engang sikker på, at hun fortjente dem eller om de overhovedet ville tilgive hende.

Hun tænkte på sin ældste veninde, Rowena, som hun ikke havde set i to år. Deres mødre havde mødt hinanden på barselsgangen, hvor de vuggede deres nyfødte i armene, mens de så ud over havet fra vinduerne på hospitalets øverste etage. Hun og Rowena havde leget sammen som børn. De havde gået i skole sammen. Men Rowena var endnu en veninde, der ikke kunne sammen med Henry. Hun og Rowena var blevet så forskellige; måske havde Henry bare fremskyndet et uundgåeligt brud.

Hun prøvede at ryste selvmedlidenheden af sig. Hun måtte gøre sig mere umage for at få nye venner. Og hvis hun ikke havde venner at tale med lige i øjeblikket, så havde hun da rådgivningslinjerne; deres informationsfoldere var kommet med posten om lørdagen, allerede dagen efter at hun havde talt med dem.

Hun sendte en sms tilbage. Du skal ikke komme. Vil ikke se dig. Meget smitsomt.

Så snart hun trykkede ‘send’ fortrød hun; hun kom i tanke om det råd, der stod i hver eneste af folderne, gentaget på forskellige måder:

Når som helst det er muligt, skal du undlade at tale med ham. Hold dig ude af enhver form for samtale.

Hun vidste godt, at det var det samme, som hendes mistede veninder ville have sagt.

Hun ville ønske, at hun ikke havde givet ham sit mobilnummer. Der var intet andet, der havde virket morgenen efter hans bogreception. Ikke at brække sig højlydt på badeværelset. Ikke at sluge tre Panodil lige for øjnene af ham. Ikke engang hendes synlige rysten havde fået ham til at se, at hun havde det så dårligt, at han var nødt til at gå. Nummeret havde været en sidste udvej for at få ham til at gå – hvis bare hun havde været forudseende nok til at give ham et falskt nummer i stedet for det rigtige for at få ham væk. Men hun havde været for dårlig til at kunne tænke klart.

Hun ringede til Gary. Tvingende grunde, havde dommeren sagt. Hvad kunne det være? Graviditet, måske. Eller hvis man skulle amme. Hun havde ingen tvingende grunde. En mellemleder, der ville blive lettere besværet af hendes fravær, var ikke nogen tvingende grund.

Clarissa prøvede at lyde sørgmodig og som om, der var hændt hende noget chokerende. “Jeg troede, det kun ville være ni dage. Højst to uger. Det stod der i alle de papirer, de sendte os, men af en eller anden grund blev jeg udvalgt til en syvugers retssag. Det er jeg altså virkelig ked af.”

“Fik I ikke en mulighed for at sige, at I ikke kunne? Du er vigtig for universitetet.”

Hun kunne ikke lade være med at le. “Nej, jeg er ej. Ikke som underviserne. Og de ville ikke engang kunne slippe ud af det, heller ikke dommerne. Sekretæren for lederen af overbygningsstudierne er ikke ligefrem en nøglemedarbejder – selv om jeg er rørt over dit syn på min vigtighed.”

“Men du svarede ikke på mit spørgsmål.” En sjælden gang imellem kunne Gary mønstre et seriøst chef-tonefald over for hende. “Fik du ikke en mulighed for at slippe?”

Hun havde ingen skrupler over at lyve. “Nej,” sagde hun. Hun var hjemme; toget kørte til perron i Bath. Det prikkede i hendes hud, normalt en helt pålidelig advarsel om, at nogen holdt øje med hende, men hun vidste, at Rafe ikke var i vognen. Hun kunne heller ikke se ham på perronen. “Nej, ingen mulighed.”

Tirsdag

Trafikosen sved i hendes øjne. Hun var på vej fra Bristol Temple Meadsstationen til retten, og vejene var så brede og ensartede, at hun spekulerede på om hun var faret vild.

Hun prøvede at koncentrere sig om ruten, de næsten ukendte vartegn – hun var sikker på at hun kunne huske den lilla mur på højre hånd fra i går – men som sædvanlig overskyggede Rafe alt andet.

Fredag den 30. januar, kl. 10 (Fire dage siden)

Min sidste dag på arbejde før nævningetjenesten, sidste dag hvor jeg er nødt til at undgå dig. På mandag forsvinder jeg ind i retsbygningen, og du vil ikke vide hvor jeg er.

Jeg lægger mine dokumenter og rapporter på et af træsæderne i det store auditorium og min taske på et andet. Jeg sætter mig på sædet midt imellem og håber, at disse små barrierer vil hindre dig i at sætte dig ved siden af mig. Den slags visuel indikation af et ønske om at have lidt plads omkring sig ville virke over for alle andre. Men ikke dig. Selvfølgelig virker det ikke på dig. Det er der ikke noget der gør.

Du står ved siden af mig siger: “Hej, Clarissa,” mens du lægger mine papirer ned på gulvet og sætter dig. Jeg er uretfærdigt og irrationelt vred på Gary fordi han insisterede på, at jeg skulle deltage i dette møde i hans sted. Du sidder på sædet ud til gangen, hvilket gør det sværere at slippe væk – det var dumt af mig ikke at forudse det.

Dit blik låser sig fast på mig og dine øjne dirrer. Det er umuligt at skjule sig for dit blik. Jeg har lyst til at gemme ansigtet i hænderne, at dække mig til. Dine kinder bliver røde, så hvide, så røde igen, så skarpt som blinklysene på en bil. Jeg hader at se så klare beviser på den virkning jeg har på din krop.

Og den virkning du har på min. Jeg får det varmt og det gør så ondt i brystet på mig, at jeg er bange for at jeg skal holde op med at trække vejret. Måske besvimer jeg for øjnene af alle eller kaster op. Det må være et anfald af panik.

Der er højt til loftet. Glaslampeskærmene er plettede af udtørrede fluelig. Selv om lysstofrørene er højt over mit hoved, brænder de ned i mit kranium. Selv om vinteren kan fluerne overleve i bygningens lune loftsrum. Jeg kan høre en, der syder og steger, ude af stand til at undslippe den lampe den har forvildet sig ind i. Jeg er bange for den vil falde ned på mig. Men hellere en flue end dig.

Du lægger en hånd på min arm og jeg trækker mig væk så roligt jeg kan. Du hvisker: “Du ved jeg elsker når du har dit hår på den måde der, væk fra nakken. Din nakke er så smuk, Clarissa. Du har gjort det for mig, ikke? Og kjolen. Du ved jeg elsker når du har sort på.”

Og jeg kan bare ikke bære det mere. Som om låget er røget af en trykkoger springer jeg op, lader mine papirer ligge, snubler over dine ben. Det udnytter du – selvfølgelig gør du det, det gør du altid – til at lægge hænderne om livet på mig og lade som om du hjælper mig med at holde balancen. Jeg slår dine hænder væk, ligeglad med om jeg fornærmer vicerektoren, som holder pause i sit oplæg, mens alle hoveder i auditoriet drejer sig for at se mig styrte ud. Jeg får lyst til at græde ved tanken om, at det her ser ud som om det er mig, der har mistet kontrollen, snarere end dig.

Det lykkes mig at slippe væk fra universitetsområdet og komme ind til centrum af Bath og vakle nærmest robotagtigt til Assembly Rooms-bygningen. Jeg går ikke ned i den svagt oplyste kælder som jeg plejer. Det er mit yndlingssted, hvor der er udstillet kjoler og rober fra flere århundreder; de er vævet af sølv og guld, brokade og skinnende silke, udsmykket med ædelsten. I stedet går jeg direkte gennem den støvgrønne forhal, mellem marmorsøjler af samme farve som lys honning, og standser op lige uden for det ottekantede rum, The Great Octagon.

Rummet er lukket. Et skilt forklarer, at et privat arrangement vil finde sted senere på dagen. Men jeg sniger mig ind ad dobbeltdøren som om jeg har al mulig ret til det og lukker den bag mig. Der er stille og fredeligt derinde, omkranset af otte stenvægge; blødt lys skinner på mig gennem de sprossede vinduer. Jeg finder min telefon frem, trækker vejret dybt og ringer op.

“Alarmcentralen.” Stemmen lyder syngende og munter, som om hun arbejder i en kjolebutik og jeg er en potentiel kunde.

Jeg ved ikke hvad jeg skal sige. Det lykkes mig at fremstamme et “Goddag”, selv om jeg hiver efter vejret. Jeg må lyde som en der ringer bare for at få opmærksomhed.

“Hvad drejer det sig om?”

Dronning Charlotte retter sit blide blik mod mig fra sit portræt højt oppe, som om hun vil opmuntre mig. “På arbejdet her til morgen ... En kollega ...”

“Er der sket noget på din arbejdsplads?”

Jeg prøver at forklare. Han satte sig ved siden af mig til et møde, selv om jeg ikke ville have det. Han hviskede sådan halvsjofelt. Han invaderede mit personlige rum. Han gjorde mig bange.

“Javel så. Er denne mand sammen med dig nu?”

Dronning Charlotte følger mig bekymret mens jeg vandrer rundt langs væggen. “Nej, men han følger hele tiden efter mig. Jeg kan ikke slippe af med ham.”

“Har han skadet dig fysisk?”

Drake-familien er for glade i deres fornemme, forgyldte ramme, opstillet i deres velplejede syttenhundredetals-landskab med deres utroligt velopdragne børn. “Nej.”

“Har han nogensinde skadet dig fysisk?”

Den søde Drake-baby, der sidder på skødet af sin mor, burde ikke høre det her. “Nej,” siger jeg igen efter en lang pause.

“Har han nogensinde truet dig?”

Igen tøver jeg. “Ikke decideret, nej. Men han får mig til at føle mig truet.”

“Er du i fare lige nu?”

Jeg kigger op, op, op; op over den elegante frise med de snoede slyngtråde; strækker hals. Kaptajn William Wade poserer i sin røde ceremonimester-frakke og stirrer misbilligende på mig. “Nej.”

“Jeg kan høre du er påvirket af situationen, og det er fuldt forståeligt. Men det er ikke en livstruende situation. Dette nummer er til nødsituationer.”

Rummet virker mindre, som om de smagfuldt dæmpet-gule vægge trækker sig tættere sammen. “Det er jeg ked af.” Loftet virker ikke så højt mere. Der er ikke nok ilt herinde.

“Det behøver du ikke at være. Men jeg tror, du bedre ville kunne hjælpe dig selv, hvis du faldt lidt til ro.” Hun tror tydeligvis at jeg er hysterisk.

Der er fire par brune dobbeltdøre i ottekanten. Det ene par bliver slået op. En midaldrende turist moser ind, kaster et blik på mig og bakker hurtigt ud igen, mens han lukker dørene efter sig.

“Jeg er rolig.” Ordene lyder som en hæs kvækken.

“Jeg er med på, at du har ringet i god tro.” Hun synes tydeligvis, at jeg spilder hendes tid.

Mit ansigt er rødt og varmt. “Jeg vidste ikke, hvem jeg ellers skulle bede om hjælp. Jeg troede, at det var det, I var der for.”

“Det er åbenlyst, at du er meget ked af det. Har du overvejet at tale med din egen læge?” Hun tror tydeligvis, at jeg simpelthen er skingrende skør.

Jeg presser tindingen ind mod gipsornamenteringen på kamingesimsen. “Min læge kan ikke få ham til at lade mig være i fred.”

Hendes tonefald er venligt, endda undskyldende. “Politiet kan ikke gøre noget, medmindre der er bevis på, at der er begået en forbrydelse. Ud fra hvad du fortæller mig, er der ikke begået nogen forbrydelse. Jeg siger ikke, at jeg ikke tror på dig, men du har ingen beviser. Og uanset hvor gerne jeg ville hjælpe dig, så er du ikke i livsfare, så jeg kan ikke sende nogen ud til dig, som sagerne står.”

George III ser til siden. “Siger du, at du ikke vil hjælpe mig før han gør noget ved mig?”

“Jeg siger, at der ikke er noget vi kan gøre på det her tidspunkt. Der er særlige organisationer og telefonrådgivninger, der kan råde dig om, hvordan du skal dokumentere vedvarende chikane fra en stalker. Det er vigtigt, at du er proaktiv i forhold til at indsamle bevismateriale, hvis du vil have ham stoppet. Ring til dem. Det er det bedste du kan gøre lige nu.”

Jeg afbryder forbindelsen og sidder et par minutter på det skrammede trægulv. Oven over mig hænger en kæmpestor krystallysekrone. Måske falder den ned i hovedet på mig. Jeg kommer på benene igen med stive og ømme knæ og skynder mig ud af ottekanten. Jeg kaster et sidste blik på dronning Charlotte, før de finder mig og smider mig ud.

Hun følte sig lettet over at blive befriet for disse minder ved synet af retsbygningen. På en eller anden måde var hun nået frem, selv om hun havde været så opslugt af ubehagelige minder, at hun havde overset den vej hun skulle være drejet ned ad og var gået videre i tyve minutter, før det var gået op for hende, at hun var nødt til at vende om. Det var kun den anden dag, men hun var bange for, at dommeren så så strengt på det med at komme for sent, at han ville bortvise hende før retssagen overhovedet var kommet i gang. Endnu en gang nærmest væltede hun ind i nævningeaflukket.

Der lå et ringbind på det bord, hun og Annie delte. Sammen åbnede de det og læste anklagepunkterne. Kidnapning. Frihedsberøvelse. Voldtægt. Leverance af hårde stoffer. Chokerende, dramatiske ord. Ord, der fik hende til at spekulere over, hvordan hun var endt sådan et sted.

Anklageren kunne ikke have været mere end halvtreds. Rynkerne under hans øjne var vinklet på en måde, der antydede en mand med godt humør, men mr. Morden så dødsensalvorlig ud, da han vendte sig mod nævningerne. “Jeg vil fortælle jer en historie,” begyndte han. “En sand historie. Og ikke nogen køn historie. Det er historien om Carlotta Lockyer og det, der skete for hende, var ikke noget eventyr.”

Fire af de fem tiltalte så omhyggeligt ned, som om de høfligt prøvede at undgå at lytte med på en samtale, der ikke havde noget med dem at gøre.

“For halvandet år siden, den sidste lørdag i juli, tog Samuel Doleman en køretur sammen med nogle venner.”

Dolemans grå øjne stirrede militæragtigt lige ud, men hans ansigt blev blegt. Hans røde hår var så tætklippet, at Clarissa kunne se hans hovedbund. Det fik ham til at virke sårbar. Det gjorde hans fregner også.

“Han kørte dem fra London til Bath i en varevogn. De var på jagt. Deres bytte var Carlotta Lockyer.”

Clarissa kunne huske præcist hvad hun lavede på det tidspunkt. Hun spekulerede på, om andre i retssalen, udover de tiltalte, kunne det. Hun havde lige overstået sit fjerde forsøg på kunstig befrugtning. 28. juli var datoen for den sidste negative graviditetstest. Hun huskede den anspændte køretur til London tidligt den lørdag morgen på vej til laboratoriet for at få taget en blodprøve. Måske havde hun og Henry endda kørt bag ved varevognen på motorvejen på vej tilbage til Bath om eftermiddagen, mens Clarissa hulkede ulykkeligt efter at klinikken havde ringet til hendes mobil og Henry sad tavst rugende.

“Hvis I retter opmærksomheden mod skærmene, vil I se billeder fra overvågningskameraer af de tiltalte uden for miss Lockyers lejlighed.”

Clarissa prøvede at ryste uopmærksomheden af sig og tvinge sin puls ned i tempo. Hun kendte godt bygningen. Den lå kun ti minutters gang fra hendes egen. Hvis Rafe havde indhentet hende et par minutter senere dagen før, ville de have stået lige foran den.

På trods af de uskarpe billeder, kunne hun se mændene bevæge sig omkring, nervøst cirklende, mens de kiggede ind gennem glasdøren, hamrede på den med hænderne og ruskede i håndtaget.

Hun forestillede sig Rafe gøre det samme ved hendes dør. Miss Norton ville nok have et par ord at sige om det, hvis han dristede sig til det. Miss Norton var den lille, gamle dame, der boede i stueetagen. Der var kun Clarissa og miss Norton, der boede i huset; lejligheden på første sal stod altid tom – en investeringslejlighed ejet af en rig australier, der sjældent brugte den.

“Miss Lockyer er tydeligvis ikke hjemme. Desværre for hende giver mr. Doleman og hans venner ikke op så let.”

Det samme kunne siges om Rafe. Hun fik en sur eftersmag af morgenkaffen i munden.

“De ledte efter hende. De fandt hende. De fulgte efter hende. De sprang på hende. De tvang hende med på en frygtelig rejse fra Bath til London, ind i mørket i deres sadistiske verden.”

Endnu en gang forestillede hun sig at gå til politiet for at klage over ham. Endnu en gang så hun alt for klart, hvad der ville ske, hvis hun gjorde det: De ville ende med at mene, at hun selv var skyld i det.

Han ville sige, at hun kunne lide at få opmærksomhed. Han ville sige, at hun tog med til hans fest og gerne ville i seng med ham. Han ville sige, at hun havde inviteret ham ind. Der var sikkert overvågningsbilleder af dem på vej op ad bakken den aften, ham med armen om hende.

Hun tænkte igen på advarslerne i folderne.

Hvis der overhovedet kan være tvivl om at du siger sandheden, kan det skade din sag og din troværdighed.

Men når det gjaldt sandheden, var det hendes ord mod hans.

Hun kom til at tænke på noget, hun normalt lod være begravet. Som femtenårig havde hun været på vej hjem fra skole sammen med Rowena. Den fremmede pige nede ved havnen, der havde slået hende i maven, revet hendes taske til sig og væltet hende om på jorden, før hun løb væk. Det var som om det hele var sket på én gang. Det eneste Clarissa kunne gøre, var at gispe efter vejret, mens Rowena satte sig ned ved siden af hende og lagde armene om hende.

Hendes forældre tog hende med på politistationen og anmeldte episoden, men den surt udseende kvindelige betjent troede helt åbenlyst, at det var et skolepigeskænderi, der ikke var værd at bruge tid på, og blev ved med at spørge Clarissa hvad hun havde gjort for at fremprovokere overfaldet. Havde hun pralet med et eller andet? Blæret sig med flotte ting over for en pige fra ringere kår? Skændtes om en dreng? Clarissa havde forladt politistationen med brændende kinder. Hun havde følt sig som en kriminel.

Tilfældig vold. Det var det Rowena havde sagt, mens hun havde holdt hende i hånden bagefter. Men det var Clarissa ikke sikker på. Der måtte have været noget ved hende, der havde tiltrukket pigens opmærksomhed. Og noget, der havde tiltrukket Rafes. Der var i hvert fald ikke noget tilfældigt ved ham.

Hun havde ondt i øjnene. Hun lukkede dem et øjeblik. Hendes skuldre føltes anspændte. Manden, der sad foran hende, var irriterende høj, måske en halvfems; hun var nødt til at strække hals for at se hen over hans korte, brune hår og holde mr. Mordens ansigt i sit synsfelt. Sådan havde det også været i går. Hvis det fortsatte i syv uger, ville hun få brug for en kiropraktor.

Manden rejste sig og nikkede afmålt til hende, mens han ventede på at hun skulle gå forrest ud af lokalet. Det var hans holdning, hun bed mærke i: Han stod solidt plantet med fødderne helt parallelle, femogfyrre centimeter fra hinanden, med vægten på hælene og armene over kors. Hun havde aldrig set nogen, der stod så ret og samtidig virkede så afslappet.

Ethvert udtryk for taknemmelighed kunne kun fremsiges dæmpet og diskret her i Retssal 12, men det virkede vigtigt at klynge sig til almindelig høflighed i dette selskab. Hun trådte ud foran ham med et lille nik og et næsten-smil, og besvarede derved hans gode manerer med sine egne.

Tirsdag den 3. februar, kl. 18

Det varer ikke ved. Selvfølgelig varer det ikke ved. Det er utroligt nok, at løgnen om sygdommen købte mig bare én dag uden dit vagtsomme blik. Der er kun gået fireogtredive timer, men det er stadig den længste pause jeg har haft fra dig i ugevis.

Du ville kalde det et kærlighedsbrev. Jeg kalder det et chikanebrev. Uanset hvad, så står det på hylden i en uskyldig brun kuvert, nydeligt opstillet af den altid årvågne miss Norton.

Ingen anden mand kan behandle dig som jeg kan. Ingen anden mand vil elske dig som jeg gør.

For en gangs skyld håber jeg, at dine forudsigelser passer.

Onsdag

Onsdag den 4. februar, kl. 8.00

Da jeg åbner hoveddøren, står du så tæt på mig, at jeg indånder lugten af din sæbe og din shampoo. Du dufter frisk og ren. Du dufter af æbler og lavendel og bergamot – dufte jeg ville synes om, hvis ikke det var dine.

“Har du det bedre, Clarissa?”

Rimelighed er ikke noget du forstår. Det er ikke noget du fortjener. Men jeg vil udvise rimelighed ved at tale til dig en sidste gang, før jeg nægter nogensinde at tale til dig igen. I dag er noget helt andet end i mandags.

Jeg taler roligt og høfligt til dig. Det er langtfra første gang jeg siger det. “Jeg vil ikke have dig i nærheden af mig. Jeg vil ikke se dig. Jeg vil ikke have noget med dig at gøre. Ingen form for kontakt. Ingen breve. Ingen gaver. Ingen opringninger. Ingen besøg. Du skal ikke komme her igen.”

Min tale er perfekt. Præcis som jeg havde øvet den. Jeg bevæger mig hurtigt væk uden at se på dig, selv om du står klart nok for mit indre blik til at jeg kan give et nøjagtigt signalement.

Du er en femogfirs og kraftigt bygget. Din mave plejede at være flad, men du må drikke mere nu, for det er den ikke længere. Dine hofter er også blevet bredere i løbet af den sidste måned. Din næse er ordinær midt dit konturløse, oppustede ansigt.

Mere end noget andet er du bleg. Bleg af sind. Bleg i sjælen. Bleg i kroppen. Din hud er så bleg, at du let kommer til at rødme, du går fra hvid til rødmosset på et sekund. Dit lysebrune hår er glat og kort, ikke tyndt overhovedet. Det er usædvanligt blødt af en mands hår at være. Dine øjenbryn er lysebrune. Dine øjne er blegt vandblå. De er små. Dine læber er smalle. De er også blege.

Du lægger en hånd på min arm, og jeg ryster den af mig og går ned ad havegangen mod den ventende taxa.

“Jeg kom for at se til dig,” siger du, som om du slet ikke har hørt, hvad jeg har sagt. “Din telefon er stadig slukket,” siger du. “Jeg bliver urolig, når jeg ikke kan få fat på dig,” siger du.

Med dig ved min side virker det som en lang gåtur ned ad stien mellem miss Nortons vintersovende rosenbuske, men nu er jeg ved taxaen, og det må være gået hurtigt.

Jeg åbner bagdøren og sætter mig ind og prøver at lukke døren, men du tager fat i den før jeg når det.

“Ryk dig lidt, Clarissa. Jeg tager med.” Du bukker dig ned. Dit hoved og din overkrop er inde i bilen. Jeg kan lugte din tandpasta. Stærk pebermynte. Du har sikkert også brugt mundskyl.

Den fatning jeg har øvet mig på så omhyggeligt går i opløsning. “Den mand er ikke sammen med mig,” siger jeg til chaufføren, den samme som hentede mig i går morges. “Jeg vil ikke have ham ind i bilen.”

“Lad hende være i fred. Pis af med dig, ellers ringer jeg til politiet,” siger chaufføren.

Min mor har fortalt mig hele mit voksne liv, at taxachauffører opfatter det som en del af deres job at være beskyttende; de ved, at det er derfor kvinder betaler for at tage taxaer. Min mor har ofte ret, og jeg er heldig med denne chauffør. I min mors visioner om taxachauffører som heroiske frelsere er de altid store, kraftige mænd.

Denne her chauffør er en kvinde, midaldrende og lavstammet, men kraftig og sej og virker frygtløs, med flot klippet gråt strithår, som jeg er sikker på at hun aldrig ville drømme om at farve. Hun er klædt i jeans og en lodden orange uldsweater. Hun viser ikke noget af den varme og jovialitet, der fyldte hendes bil på gårsdagens korte tur, over for dig. Hun åbner sin dør for at vise dig, at hun er parat til at sætte handling bag sine ord.

Du trækker hovedet og kroppen til dig og står få centimeter fra døren, da jeg smækker den i. Chaufføren smækker sin.

Du banker en hånd ned i taget. “Hvordan kan du være sådan mod mig, Clarissa?”

Chaufføren trykker på knappen, der får vinduet til at glide ned, råber truende ad dig og kører væk.

“Clarissa? Clarissa! Det her har jeg ikke fortjent, Clarissa!”

Jeg nægter stadig at se på dig. Jeg gør alt hvad jeg kan for at følge rådene, at gøre det rigtigt. Jeg kan se ud af øjenkrogen, at du løber ved siden af taxaen hen til enden af gaden, mens du slår ud efter træerne og gadelygterne, idet du passerer dem. Jeg kan høre, at du råber mit navn. Chaufføren mumler noget om hvilken sindssyg skide idiot du er. Hun undskylder sit sprog, og jeg undskylder for balladen. Vi siger begge to, at det ikke er nødvendigt at undskylde, selv om jeg godt ved, at hun bare er venlig og at det er nødvendigt for mig. Jeg takker hende for venligheden.

Før jeg stiger ud, tager jeg imod hendes visitkort: Hun er et potentielt vidne mod dig.

På trods af sveden på min ryg og min pande i morgenkulden, har det været en ret god start på dagen, når det gælder håndteringen af dig.

Som i en døs går jeg gennem stationen, da min nye telefon bipper for at meddele, at jeg har fået en e-mail. Jeg kigger på skærmen som en lille pige, der drister sig til at se i et spejl i mørket, selv om hun er bange for, at et uhyre vil komme til syne. Til min forbløffelse er mailen fra den ellers så tavse og fraværende Rowena. Hun kommer til Bath i aften og efterspørger min tilstedeværelse på en fransk restaurant, jeg aldrig har været på, men som Henry engang sagde var frygtelig. Jeg mailer tilbage: Jeg kommer, efterfulgt af to kys. Så slukker jeg telefonen og stiger på toget til Bristol.

Det var tydeligt, at vidneskranken var placeret således, at den, der sad der, havde ansigtet rettet direkte mod nævningerne. Men alligevel var det som om kvinden var langt væk. Foran nævningerne var en orkestergrav med tolv advokater i parykker og sorte kapper. Clarissa var nødt til at se hen over dem alle for ordentlig at kunne se vidnet.

Hun var ekstremt tynd, næsten bekymrende skrøbelig. Høje kindben. Lille, lige næse. Rosenknopagtige læber. Smal hage. Blødt buede øjenbryn. Bittesmå muslingeskal-ører, der lignede noget, der burde sidde på en fe. Hendes mørkblonde hår var samlet i en kort hestehale.

Men jo nøjere Clarissa så efter, desto tydeligere var det, at hendes æteriske skønhed var skadet. Hendes hud var for tynd, for gennemsigtig. Hun havde et hårdt drag om munden og furer rundt om sine enorme, grønne øjne, der modsagde Clarissas gæt på at hun var sidst i tyverne. Noget havde slidt unaturligt på hende.

“Hun ligner dig,” hviskede Annie. “Hun skulle bare lade håret vokse lidt, så kunne I gå for at være tvillinger. Men hun er den barske udgave. Hun er hård.”

Og sikkert ti år yngre end mig, tænkte Clarissa.

Kvinden drak af et glas vand, som retsbetjenten havde skænket til hende, og nikkede svagt til tak. Hendes hud var så drænet for blod, at den ikke var meget mørkere end hendes bluses hvide stof. Blusen var ikke varm nok; hun havde sikkert gåsehud. Hendes hænder rystede, mens hun holdt Biblen. Hendes stemme skælvede da hun svor sin ed.

Dommeren tog ordet. “I må ikke lægge noget i, at de tiltalte er skjult bag den blå skærm, og dermed ude af syne for miss Lockyer. Det er et meget almindeligt syn i retten, og det er simpelthen for at vidnet skal føle sig mere tryg. Det er det eneste, det betyder.”

Clarissa nikkede forstående op mod dommerens høje sæde. Hun kunne se, at de andre havde drejet hovederne for at gøre det samme. Hun var dog ikke sikker på, om hun troede på ham.

“Vidnet har brug for en pause for hver femogfyrre minutter,” sagde dommeren.

Kvinden nikkede taknemmeligt til ham, og så begyndte det. Det var som om Carlotta Lockyer var det eneste menneske i lokalet. Selv om mr. Morden også sagde noget og stillede spørgsmål, var det som om han og alle andre forsvandt. Der var kun miss Lockyers stemme.

“Jeg begyndte at sælge for Isaac Sparkle forrige sommer for at lave penge til mit eget forbrug. Inden en uge havde jeg røget det hele selv og var blanket af. Jeg tænkte, at hvis jeg bare lod som ingenting og prøvede at undgå ham, ville det gå væk af sig selv.

Lørdag den otteogtyvende juli var jeg på vej hjem. Jeg var taget ud for at rapse i butikkerne, men jeg havde ikke fået fat på noget. Der holdt en hvid varevogn på min gade, halvt oppe på fortovet. Da jeg gik forbi den, steg en af Sparkles kurerer, Antony Tomlinson, ud. Sparkle steg ud ad bagdøren sammen med en af sine pushere, Thomas Godfrey.

Sparkle sagde: ‘Få hende ind i bilen, for helvede.’ De tog fat i mig og tvang mig ind.

Sally sad på bagsædet. Hun er prostitueret og også bruger. Bilen standsede efter cirka fem minutter. Godfrey sagde til Sally: ‘Ud med dig, for helvede.’ Der var ikke nogen dørhåndtag omme bagi. Sally var nødt til at klatre mellem forsæderne, hen over Tomlinson og så ud ad døren. Jeg skreg og tiggede dem om også at lade mig komme ud, men de kørte ud på motorvejen.

Godfrey sagde, at jeg skulle holde kæft. Han slog mig på siden af hovedet. Så tog han sådan en grøn engangslighter frem. Der var skruet helt op for flammen. Han holdt den hen til min ørering. Jeg kunne mærke at den blev varm, det brændte virkelig. Jeg græd. Jeg bønfaldt ham om at holde op.

Vi standsede undervejs for at samle en mand mere op. Han satte sig ind og sagde: ‘I fik hende. Godt.’ Chaufføren, Doleman, sagde: ‘Nogen burde kneppe hende i røven. Så kunne hun lære det.’

De kørte mig hen til en lejlighed i en fattig del af byen. Uden elektricitet. Der var meget koldt. Det eneste lys kom fra en gadelygte uden for vinduet i stuen. Ham de havde samlet op på vejen spillede musik på sin telefon. De råbte: ‘Tag tøjet af og dans.’ Jeg tiggede dem om ikke at tvinge mig til det. Godfrey slog mig i maven. ‘Gør det så.’ Jeg græd, men ikke sådan rigtig, for han havde slået luften ud af mig.

Jeg tog tøjet af og dansede. Jeg kan ikke beskrive hvor ydmygende det var. Som om jeg var et dyr, der optrådte for dem. ‘Hun gør ikke rigtig noget for mig,’ sagde Godfrey.

‘Vi skal lære dig noget disciplin, ligesom min far lærte mig,’ sagde Sparkle.

Jeg skulle stå på et ben med armene ud til siden. Jeg var stadig nøgen. De råbte op som om de var til fodboldkamp. Se hendes patter blævre. Se hendes behårede kusse. Jeg ville bare dække mig til, men hvis jeg tog armene ned eller stod på begge ben, slog de mig med en kost.

Jeg ville bare så gerne have mit tøj igen. For at de skulle holde op med at glo på mig. Og også fordi det var længe siden jeg havde fået mine stoffer, og abstinenser får det til at føles koldere.

De sagde, at jeg skulle tjene tøjet tilbage ved at lave nøgen-armbøjninger. Hver gang jeg havde taget ti armbøjninger, fik jeg et stykke tøj tilbage, men jeg fik kun ti sekunder til at tage det på. De talte højt sammen, råbte tallene. Jeg skulle begynde at tage armbøjninger igen, så snart de nåede til ti. Jeg fik min bh og mine trusser, og så min bluse og mine bukser. Jeg havde ikke tid til at tage noget af det ordentligt på.

Tomlinson og Doleman gik i byen. Jeg blev sat i en stol. Godfrey og ham de havde samlet op faldt i søvn på sofaen, Sparkle i den anden stol. Døren var låst. Jeg turde ikke bevæge mig.

Omkring klokken tre om natten kom Tomlinson og Doleman tilbage. Tomlinson tog fat under armene på mig og Doleman tog mine ben, og så bar de mig ind i soveværelset. De smed mig ned på madrassen, og Tomlinson holdt min overkrop og mine arme ned, mens Doleman hev mine bukser og trusser af. Jeg blev ved med at sige nej og tigge dem om at holde op. Men det gjorde de ikke. De voldtog mig.

Doleman i min vagina og Tomlinson i min mund. Så byttede de plads. Doleman sagde, at han ville hakke en kniv i ansigtet på mig hvis jeg bed ham. Han tvang mig til at sluge da han kom. Hele tiden tvang de mig og holdt mig nede.

Da de var færdige, sagde jeg, at jeg skulle på toilettet, og Tomlinson sagde: Fint nok. Tomlinson var kommet i ansigtet på mig. Jeg tørrede det af i mine jeans og min T-shirt – den havde de ikke taget af mig. Det sved da jeg tissede. Der var hverken varmt vand eller sæbe eller noget håndklæde. Jeg vaskede mig forneden i koldt vand og tørrede mig i mine jeans.

Mine trusser blev klistrede og våde så snart jeg tog dem på. Det var for mørkt til at se, men jeg var bange for at det var blod, og at hvis de tvang mig til at tage tøjet af igen, ville de se det og gøre nar. Der stod et skab, så jeg gemte mine trusser bag det. Så tog jeg mine jeans på og håbede, at det ikke blødte så meget at de ville se det.”

Miss Lockyer gemte ansigtet i hænderne. Hendes skuldre rystede. Hun sagde ikke en lyd.

Dommeren sendte dem hjem resten af dagen. “Vær venlig at flytte de tiltalte fra bænken, så vidnet kan komme ud,” sagde han.

Clarissas hjerte slog meget hurtigt, som om hun lige havde set en vanvittigt intens scene i en gyserfilm. Hun vidste, at hun måtte være rød i hovedet. Hendes øjne var blevet fyldt med tårer, men hun havde undladt at tørre dem væk, fordi hun ikke ville have, at nogen skulle bemærke det.

Hun gik direkte ud på toilettet for at pudse næse; så tog hun sin frakke i skabet og skyndte sig ned ad trappen og ud gennem svingdøren. Hun vendte ansigtet op mod den iskolde luft udenfor. Hun havde kun gået et par meter, da en bil kom op fra retsbygningens underjordiske parkeringskælder. Den standsede op og blokerede fortovet, mens chaufføren ventede på at der blev plads til at svinge til venstre ud på gaden.

Noget fik Clarissa til at kigge ind. Carlotta Lockyer sad på bagsædet og lænede sig op ad vinduet, mens hun græd. Hun mødte Clarissas blik, og et øjeblik var der tegn på en slags forvirret genkendelse; så kørte bilen roligt videre.

Onsdag den 4. februar, kl. 20

Da jeg krammer Rowena lige inden for døren til restauranten, hopper hendes bryster mod mig uden overhovedet at blive mast flade. De sidder usandsynligt højt og er tilsyneladende vokset to skålstørrelser.

Hendes første ord er et svar på mit uudtalte spørgsmål. “Ja. Jeg har fået dem lavet.” Hendes bryst glitrer, overstrøet med glimmerpulver. “Man har sin krop på hver dag. Man er nødt til at være glad for den.”

Rowena har sit eget enmandsfirma. Hun er diskursanalytiker. Hun kigger på hver eneste målsætning, reklame og logo fra en virksomhed. Så fortæller hun dem hvilke budskaber de i virkeligheden sender. Måske har Rowena lavet noget for en plastikkirurg og er blevet forført af de brochurer, hun egentlig skulle underkaste kritik.

“Bare fordi vi er otteogtredive, behøver vi ikke ligne nogen på otteogtredive.” Hun betragter sig selv i sit lommespejl og ser så bekymret ud, at det får mig til at tænke på dronningen i Snehvide og hendes frygtelige magiske spejl. Rowenas pande er skinnende glat. Den passer ikke til hendes kæber og kinder.

Jeg vil have Rowena til at se mindre trist og anspændt ud, så jeg spørger hende om hvordan hun får den der dugagtige, friske glød; lidt drillende, men på en kærlig måde.

“Jeg bruger min viljestyrke til slet ikke at hæve øjenbrynene og til at begrænse mine ansigtsudtryk. Bevægelse giver rynker.”

Hun er ikke ret intelligent, sagde Henry.

Der findes forskellige former for intelligens, sagde jeg.

Henry hjemsøger mig også, men ikke så meget som dig. Du er hurtigt ved at overhale ham.

På trods af den iskolde aften og de glatte fortove, er Rowena klædt i en lilla fløjlskjole med dyb udskæring og højhælede sko. Jeg synes det er lidt mærkeligt, for det ligner ikke Rowena at gøre så meget ud af det bare for min skyld. Jeg siger til hende, at hendes kjole er virkelig smuk.

“Der er så mange kvinder, der sidder fast i ét bestemt look,” siger hun, og jeg er ret sikker på hun mener mig.

Er det den Rowena, der engang smuglede sit yndlingstøj ind til mig, når jeg ville have noget på, som min mor ikke havde syet?

Jeg får et glimt af mit spejlbillede i vinduet. Mit hår er sat op og samlet oven på hovedet; det er holdt på plads af geometriske sølvspænder, men et par lyse lokker er faldet ned omkring mit ansigt og min hals. Overdelen og ærmerne på min koksgrå kjole sidder stramt, og underdelen har form som et vinglas, der er vendt på hovedet, og den stopper lige over knæene.

Rowena kigger ned ad sit bryst. “Det er ikke kun for at tiltrække mænd.” Følelserne bag denne erklæring er for stærke; hendes mund dirrer, mens hun kæmper for ikke at rynke panden. “Det er for min egen skyld. Det skylder jeg mig selv. Og de her nye bryster bevæger sig overhovedet ikke. De er så faste og struttende, at jeg ikke engang har brug for en bh.”

Jeg tænker på de tiltalte, der hånede Carlotta Lockyer. Se hendes patter blævre.

Faste og struttende er ikke Rowenas ord. Hvornår er de blevet det?

Rowena fortsætter, hun har tilsyneladende mere brug for at overbevise sig selv end mig. “Kvinderne henne i træningscentret spørger altid: ‘Hvem har lavet dit ansigt? Hvem har lavet dine bryster?’” Hun taler som om kropsdele kan købes af hvem som helst, som en ny kjole eller taske.

De tiltalte siger patter. Rowena siger bryster. Jeg siger barm. Jeg ved ikke hvad du siger. Det vil jeg heller ikke vide. Men jeg ved, at den slags forskelle betyder noget.

“Det er en kæmpe kompliment. Du skulle prøve Botox, Clarissa. I det mindste. Hvis ikke du gør noget snart, vågner du en morgen og ligner en flad ballon.”

Hun er ikke engang sød ved dig, sagde Henry.

Hun har det bedst med at være ærlig over for mig, sagde jeg.

I har ikke noget til fælles, sagde han.

Jeg blinker kraftigt flere gange, som om det vil klare mit blik, så den Rowena jeg troede jeg kendte, vil komme tilbage til mig. Denne udgave af hende ville sikkert råde Henry til at få en hårtransplantation. Jeg kan forestille mig hans reaktion, hvis hun dristede sig til det: det hånlige, vantro øjenbryn han ville hæve, uden at sige et ord. Jeg synes Henry er smuk som han er, selv om jeg ikke bør tænke på ham på den måde længere.

“Jeg skal tænke over det. Har du det ellers godt? Er du kommet dig over operationerne?”

“Det eneste minus er, at jeg ikke kan mærke mine brystvorter mere.” Rowena siger det i et spotsk tonefald, som en person på kur, der har droppet chokolade, men egentlig aldrig har brudt sig om det. Jeg gør mig umage for at skjule, at jeg er trist på hendes vegne og min rædsel over at hun har skamferet sig selv og sin glæde på den måde. “Arrene er ret vilde. Men kirurgen håber det bliver bedre.”

Er det den Rowena, der plejede at flyde i havet med lukkede øjne, mens hun nynnede for sig selv og legede at hun var havfrue og lod bølgerne vugge sig?

Jeg forestiller mig Rowenas areolaer syet på som knapper, med en mørk ring uden om dem. Et øjeblik er det som om mine egne brystvorter brænder og snurrer. “Det gør det da helt sikkert. Det tager nok bare lidt tid.”

Hun studerer mit ansigt. “Du har rande under øjnene. Du burde dække dem med noget. Du skulle overveje at få løftet øjenlågene. Det virker meget foryngende. Du vil få det så meget bedre med dig selv. Hvis dine kolleger synes du ser træt ud, vil de tro at du er træt. Så vil de tro, at du ikke udfører dit arbejde effektivt nok og at du er uprofessionel.”

Mange kvinder er utilbøjelige til at fortælle andre om hvad der sker med dem.

Jeg bider mig i læben. “Jeg har ikke sovet så godt på det sidste, Rowena. Det er denne her mand.”

Hun misforstår. “Ham skal jeg høre alt om. Men kan det vente?”

Er det den Rowena, der kom drønende fra Edinburgh til London så jeg kunne hyle i hendes arme, da min kæreste slog op med mig på mit andet år på uni?

“Selvfølgelig,” siger jeg.

Hun taler kun om sig selv. Hun er ikke interesseret i dig, sagde Henry.

Men jeg har holdt de vigtigste ting tilbage, sagde jeg, for at prøve at holde på hende. Hvordan kan hun være interesseret i mig, når jeg har holdt de vigtigste dele af mit liv hemmeligt?

Begge Rowenas mænd sagde, at de ikke ville have børn, hvorefter de forlod hende for at få børn med andre kvinder. Hun ville aldrig have tilgivet mig for at stjæle Henry fra hans kone. Nogle gange spekulerede jeg endda på, om det var skyldfølelse over det jeg havde gjort, der på en eller anden måde forhindrede mig i at blive gravid. Forsøgene på at lave babyer ville helt sikkert have gjort Rowena endnu mere vred. Det vidste Henry og hjalp mig med at holde det skjult, selv om han mumlede noget om hvor ensidigt det venskab var.

Hun tjekker sig alvorligt i lommespejlet igen, og jeg indser, at det sikkert er hendes mislykkede ægteskaber, der har gjort hende så modtagelig over for plastikkulten. “Har jeg gjort det rigtige med mit ansigt?” Hun pudrer sig over øjenbrynene, der synes at sidde højere end jeg huskede.

“Du har gjort det helt rigtige. Du ligner en stjerne fra en amerikansk sæbeopera.” Det får hende næsten til at smile, og jeg ser at hendes læber ser fyldigere ud. “Hvis det gør dig glad og mere selvsikker, så er det det eneste, der betyder noget. Det er det man lægger mærke til.”

Hun nikker entusiastisk. “Det er et fast, mere ungdommeligt og modelleret udseende.” Henry ville skære ansigt, men det gør jeg ikke.

Tjenere viser vej til et bord i et hjørne. På væggene i restauranten hænger pseudo-art deco-malerier af nøgne kvinder, som man nemt kan overse i det svagt oplyste lokale. Jeg bliver distraheret af et af dem, af en danserinde. Det får mig igen til at tænke på mændene på anklagebænken og at de tvang Carlotta Lockyer til at tage tøjet af og optræde for dem. “Hvad fik dig til at vælge det her sted?”

“Jeg har ikke valgt det.”

“Hvem har så?”

Hun ignorerer mit spørgsmål. “Synes du, det ser naturligt ud?” Der er en dirren i hendes stemme, der giver mig et stik i hjertet.

De blafrende stearinlys skaber en illusion af udtryksfuldhed i Rowenas frosne ansigt, selv om jeg er foruroliget over, hvor markerede hendes kinder er blevet og bange for at det, som skønhedsindustrien har sprøjtet i hende, er skadeligt for hende. “Ja, det gør jeg. Det er som om du har været i en virkelig god spa.”

Er det den Rowena, der plejede at lege med mit hår og kilde mig på armene, når vi sov hos hinanden, og så byttede plads så jeg kunne gøre det samme ved hende?

“Jeg synes, at vi alle sammen er ansvarlige for at se så godt ud som muligt, uanset vores alder.”

Hvem er du og hvad har du gjort ved Rowena? spørger jeg tavst.

Jeg tager hendes ringprydede hånd for at få hendes opmærksomhed. “Jeg er nødt til at tale med dig. Det er noget meget slemt.”

Hun kigger hen mod indgangen og det er som om nogen har trykket på en kontakt: Hendes strålende hvide kamerasmil dukker frem på et splitsekund. Hun gør ingen forsøg på at nedtone det.

Jeg følger hendes blik og er lige ved at blive kvalt i den slurk vand, jeg netop har taget. Den trillende franske jazz synes at tage til i styrke og rummet går fra at være dunkelt til næsten helt mørkt. Har de gjort noget for at gøre belysningen endnu værre? For jeg kan ikke bearbejde det jeg ser.

Det jeg ser er dig. Skridende i min retning som om det er det mest naturlige i verden.

Der var ingen spor af dig, da jeg tog hjemmefra. Ingen spor da taxaen satte mig af. Ingen spor før nu. Hvordan regnede du ud, at jeg var her? Det var kun Rowena, der vidste det.

Du stråler. Du ser utroligt glad ud, så glad, at jeg mærker et lille, trist stik ved tanken om, at jeg skal være den, der ødelægger denne bindegale lykke. Noget du får mig til at gøre igen og igen. Forstår du ikke hvor udmattende det er? Gør det ikke også dig træt?

Du bevæger munden og siger ord jeg ikke forstår. Du står ved siden af Rowena. Du bukker dig ned for at kysse hende på kinden.

“H-h-hold dig væk fra hende.” Jeg har aldrig stammet, men nu gør jeg. “G-gå din vej.”

Rowena trækker en stol ud. “Rafe spiser sammen med os.”

Hvorfra kender hun dit navn? Der er intet af det her, der giver mening. “Det må han ikke.”

“Jeg inviterede ham,” Rowena lægger en hånd på din. Du bryder kontakten først, men det lægger hun tilsyneladende ikke mærke til. “Sid ned, Rafe.”

Mit flugtinstinkt er lige ved at hive mig op fra stolen, men jeg vil ikke lade Rowena være alene med dig, og det ser ikke ud som om, hun har tænkt sig at gå foreløbig.

“Hvis du er sikker på, det er okay.” Du hænger jakken over stoleryggen, takker nej til tjenerens tilbud om at hænge den for dig. Jeg er sikker på at du har noget i lommerne, som du ikke vil have at nogen skal opdage. Jeg er også sikker på at du vil have dine ting i nærheden, så du hurtigt kan tage dem og sætte efter mig, når jeg løber min vej.

Jeg ser bare på Rowena, som om hun er en livline, jeg er nødt til at holde fast i. “Jeg forstår ikke.”

“Vi ville overraske dig.” Rowena retter på sit omhyggeligt farvede brune hår.

Jeg tvinger mig til at bruge hjernen og bruge den hurtigt. Jeg regner mig frem til, hvordan du har forbundet Rowena med mig. Det må have været den der event for forretningskvinder for otte år siden. Rowena var mellem to ægteskaber, så jeg tog med hende. Da de sagde hendes navn, klappede jeg så meget, at det sved i håndfladerne; jeg smilede så meget, at jeg fik ondt i kæben. Der var et billede af mig og Rowena, og begge vores navne stod i billedteksten. Det er det eneste resultat man får, hvis man søger efter mig på internettet.

“Vi tænkte, at du ville synes det var sjovt, at vi kendte hinanden.” Rowena lyder såret, men min skræk for dig er stærkere end min sædvanlige trang til at berolige og trøste hende.

“Hvordan?” Mit blik sløres i det her åndssvagt mørke lokale. “Hvordan kender I hinanden?”

“Altså, vi mødtes ansigt til ansigt for første gang til frokost i dag. Men vi har e-mailet sammen de sidste to måneder. Det er utroligt så godt man kan komme til at kende en person, når man skriver til hinanden.” Hun vinker tjeneren væk. “Rafe læser min business-blog. Han får også sine studerende til at læse den for at forøge deres chancer på arbejdsmarkedet. Men så bemærkede han en reference til mine kreative ambitioner i min profil, og så henvendte han sig. Han er konsulent på de erindringer, jeg altid gerne har villet skrive.”

Blodet dunker bag mine øjne. “Han har cyber-stalket dig.”

“Det lyder melodramatisk. Og paranoidt.” Hun siger undskyld til dig. “Clarissa mente det ikke.”

“Jo, jeg gjorde.” Alting er i skygge. Jeg ryster på hovedet flere gange for at klare det; så fokuserer jeg på dig, noget jeg ellers hader at gøre. “Du aner ingenting om at skrive erindringer. Du er bare litteraturkritiker.” Jeg udtaler de sidste to ord som om det er den værste fornærmelse, jeg kan komme i tanke om.

“Jeg har indtil flere talenter og interesser, du ikke har opdaget endnu, Clarissa.”

Nu gør du det igen, afslutter hver eneste sætning med mit navn på din ulækre måde. Hvorfor kan Rowena ikke se hvor langt ude det er? Et hulk maser sig op gennem min hals inden jeg kan nå at stoppe det. “Du har ikke brug for ham, Rowena. Du kan komme med i en skrivegruppe. Han bruger dig bare for at komme tæt på mig.”

“Alting handler ikke om dig. Det er en utrolig arrogant tanke. For ikke at sige latterlig. Rafe og jeg fandt først ud af, at vi har dig til fælles for et par uger siden.”

Jeg kniber øjnene sammen og åbner dem igen, ligeglad med hvor mærkelig jeg ser ud. “Sikke et sammentræf.”

“Ja, er det ikke, Clarissa,” siger du.

“Vi kan godt lide dig, begge to,” siger Rowena.

“Virkelig godt,” siger du.

“Fortalte han dig om her til morgen? Da han ventede uden for mit hus? Da taxachaufføren var nødt til at true ham med politiet? Hvor han vidste, at jeg ikke ville have at han var der?”

Du ryster på hovedet og prøver at mime hvor såret og misforstået du føler dig. Din optræden er tydelig selv her i den mørke tågedis i dette rædselsfulde rum. “Clarissa,” siger du. “Åh, Clarissa, hvordan kan du tro det?”

Jeg kan næsten ikke lade være med at smide isvandet fra kanden i hovedet på dig.

Rowena lægger en hånd på din arm. “Rafe er bekymret for dig. Det er derfor jeg kom.”

Jeg bemærker ironien i at det er på grund af dig, at hun sætter sig i forbindelse med mig efter to års tavshed.

Hun betragter mig med skuffelse i blikket. “Han sagde, at du ikke har været dig selv på det sidste. At du har opført dig underligt på arbejdet. Jeg bad ham om at holde øje med dig indtil jeg kom. Jeg havde aldrig drømt om at du ville opføre dig så uvenligt.”

En blodåre dunker i panden på mig, mens det går op for mig, hvor store anstrengelser du har gjort dig for at få det her på plads, hvor meget tid du har brugt på at programmere og manipulere, hvor grundigt du har planlagt det hele i forvejen, hvor meget tålmodighed og selvdisciplin det har krævet af dig at vente til i aften. Rowena var det ideelle mål for dig. Hun er synligt såret; hendes sårbarhed og desperation er hugget ud i hendes nye bryster og nye ansigt. Du forberedte hende. Stillede hende i position. Du charmerede hende faktisk.

Hvis I har fælles venner, vil han måske prøve at vende dem mod dig ved at affærdige dine bekymringer eller påstå, at du opfører dig urimeligt over for ham.

Det er som om du også har læst mine anti-stalkerfoldere og bruger alle deres råd mod mig. Vi har ikke nogen fælles venner, så du sørgede for at blive venner med Rowena.

Min hals har snøret sig sammen, men mit syn er klarere. “Sådan er det slet ikke.”

Du smiler nu, du nyder det: to kvinder der slås om dig. Du har anbragt mig i en situation, hvor jeg er nødt til at tale til dig og se på dig og være opmærksom på dig. Du har allerede presset mig til at bryde det løfte om tavshed, jeg gav mig selv så sent som i morges.

“Du må tro på mig, Rowena.” Hvis min ven stoler mere på din version end på min, hvis hun virkelig synes du er troværdig, er der intet håb om at politiet nogensinde vil tage mig alvorligt. Så er der heller ikke noget håb for Carlotta Lockyer.

Du sutter på en oliven mens du ser på mig. Du tager langsomt og sensuelt stenen ud af munden. Dine læber er dækket af et fint lag olie. Det giver mig kuldegysninger, og jeg ser væk og ønsker, at mit syn ikke var blevet så ekstremt skarpt lige pludselig.

Rowena klapper mig let på hånden. “Lad os nu lige lægge en anden plade på, Clarissa, og få aftenen tilbage på sporet. Du har altid opmuntret mig til at være kreativ, og Rafe har fået mig i gang med at skrive om min barndom. Jeg troede du ville blive glad. Jeg har fortalt ham om de ting vi plejede at lave, da vi var teenagere. Jeg har skrevet om hende der pigen, der slog dig ned nede ved havnepromenaden. Kan du huske hvor strid hende politikvinden var mod dig bagefter?”

Der er en varm radiator på væggen bag mig, men jeg ryster i min uldkjole. Jeg har gåsehud på armene. Den person, jeg nødigst vil have skal vide noget om mig, kender nu alle detaljer i den historie, jeg nødigst vil have fortalt. Jeg åbner munden for at sige noget, men der kommer ingen ord.

Rowena er for oppe at køre til at lægge mærke til det. “Det handler alt sammen om tydelighed og udtrykkelighed – det er det, som Rafe får ud af mig nu. Kan du huske hvordan jeg fulgte dig hjem og fik dig ordnet?”

“Ja,” siger jeg stille. “Ingen kunne have hjulpet mig, som du gjorde.”

“Det er en fantastisk historie. Clarissa bliver stolt af dig, når hun læser det.”

Jeg har lyst til at sparke dig under bordet, men jeg vil ikke engang røre dig med min støvle, og jeg vil ikke lade dig bevise for Rowena, at jeg er ude af balance. Til min store overraskelse rejser du dig op. I et ubesindigt håbefuldt sekund tror jeg faktisk, at du skal til at gå. Men det skal du selvfølgelig ikke. Du går bare op i baren.

Jeg rejser mig også op, klar til at gå min vej, men jeg sætter mig igen næsten med det samme. Jeg ville ikke efterlade min værste fjende sammen med dig, for slet ikke at tale om min ældste ven. Lige nu opfører Rowena sig godt nok mere som det førstnævnte. Men lige meget hvad Rowena er, så er jeg stadig mine forældres datter, og de har lært mig om vigtigheden af loyalitet over for venner og familie, også når – især når – den loyalitet sættes på prøve. Den Rowena jeg holdt så meget af må stadig være derinde, selv om hun lige nu er så dybt begravet, at jeg ikke er sikker på om jeg nogensinde finder hende igen, eller om jeg overhovedet har lyst til at gøre forsøget.

Det er som om hun har vist dig min undertøjsskuffe. Men jeg ved, at jeg er nødt til at fremstå rolig, hvis jeg skal have en chance for at trænge igennem til hende. “Jeg vil helst ikke have at du fortæller ham om mig. Vil du godt lade være med det?”

“Det er min historie. Du er tilfældigvis med i den. Du har ingen ret til at bestemme.”

“Du vil måske gerne have ham her. Men det vil jeg ikke. Det har jeg sagt meget klart. Enhver normal mand ville respektere mine ønsker. Kan du ikke se det?”

Hun svarer ikke. Et øjeblik tror jeg hun faktisk kan se det. Rowena får altid røde ører, når hun bliver ked af det, og de bliver røde nu. Farven får arrene foran ørerne til at stå tydeligt frem, og jeg ser væk så hun ikke skal se, at jeg har lagt mærke til dem.

“Han narrede mig til at komme. Han vidste, at jeg aldrig ville komme, hvis jeg vidste, at han også ville være her. Synes du ikke det er mærkeligt at han bad dig om at holde det hemmeligt?”

Hun tøver, overvejer, slås med den nagende tvivl hun muligvis begynder at føle, men spytter så ordet “Nej” ud.

Jeg ville ikke sige det, der nu kommer ud af min mund, men jeg er nødt til det. “Han er overhovedet ikke interesseret i dig.”

Rowenas læber krænges tilbage i vantro vrede. “Det er ikke alle mænd på planeten, der er forelskede i dig. Du kan ikke bare tage dem alle sammen.” Måske har hun gættet sandheden om Henry. Måske er det dig, der har fortalt hende det. Du har sikkert ladet en henkastet bemærkning falde mens I talte om noget andet. Det er lige sådan noget du kunne finde på.

“Det han gør, har ikke noget med forelskelse at gøre. Det er det stik modsatte.” Jeg taler blidt og roligt, så kærligt jeg kan. “Det er som om han prøver at stjæle mig. Og nu stjæler han dig fra mig.”

“Han kan slet ikke stjæle mig fra dig. Du har ikke været oprigtig over for mig i årevis. Du er så fuld af hemmeligheder, at jeg nærmest ikke kan kende dig længere. Har du nogen anelse om, hvor meget det sårer mig?” Hendes stemme knækker i den sidste sætning.

Jeg lægger min hånd oven på hendes, bevæget over dette glimt af den gamle Rowenas behov for mig. “Jeg ved det. Og det er jeg ked. Men lige nu prøver jeg at forhindre dig i at blive yderligere såret. Det er den eneste grund til, at jeg stadig sidder her, når det eneste jeg har lyst til er at styrte ud ad døren. Det ved han. Det er derfor han har arrangeret det her.”

Hun river hånden til sig. “Ih, hvor gavmildt og uselvisk af dig.” Hendes stemme er kold og afsnubbet. “Du vil ikke have ham. Så lad dog mig få ham.”

“Han er farlig. Han gør mit liv til et helvede. Det var det, jeg ville tale med dig om. Det er svært for mig at betro mig til nogen som helst. Jeg har lyst til at ringe efter politiet lige nu og her, men du ville ikke bakke mig op hvis jeg gjorde, vel?”

“Du er hysterisk. Jeg har inviteret ham. Jeg tror virkelig du er syg. Jeg kender ham altså ret godt.”

“Du aner ikke, hvordan han er. Han bruger dig bare til at udspionere mig.”

“Du er den mest egoistiske kvinde, jeg nogensinde har mødt.”

Du er allerede tilbage, og det samme er dit klistrede smil. “Ferskenbellinier,” erklærer du stolt. “Aftenens tilbud. Bartenderen her er utrolig. Det var derfor jeg foreslog stedet.”

Rowena lyser op igen. “Jeg elsker bellinier.” Hun kan virkelig godt lide dig.

Du stiller drinksene på bordet sammen med en flaske fransk øl til dig selv. “Skal vi nu ikke have det lidt sjovt alle sammen.” Men du har det allerede sjovt. Du har ikke haft det så sjovt siden november. “Jeg håber, at du også kan lide bellinier, Clarissa.” Du ser på mig og så på den nøgne kvinde på væggen over bordet.