Ulf Sindt

TURBO

og hemmeligheden

På dansk ved Lene Ewald Hesel

Illustrationer af Gunilla Kvarnström

Hej! Det er mig, der er Turbo.

Mit rigtige navn er Bo.

Men det er der ingen, der kalder mig.

Jeg bliver kaldt Turbo, fordi jeg kan løbe så stærkt.

Jeg er 10 år og går i 4. klasse.

Mine bedste venner hedder Simon og Ole.

Vi går i samme klasse.

Nu skal du høre, hvad der skete for nogle uger siden.

En dag viste Ole os, hvordan man folder en papirflyver.

”Ej, hvor er den flot,” sagde jeg.

”Det er pilen,” sagde Ole.

”Hvordan gør man?” spurgte Simon.

”Det er let nok,” sagde Ole. ”I Sønderjylland kan alle lave papirflyvere.”

Det var nu ikke helt så nemt, som han sagde.

Simon og jeg måtte prøve mange gange.

Men til sidst havde vi en papirflyver hver.

Vi gik udenfor og afprøvede dem.

Min fløj ikke så godt.

Simons fløj meget bedre.

Men Oles fløj allerbedst.

Det var sjovt at lege med papirflyvere.

Vi prøvede at kaste dem på forskellige måder.

Ole kastede sin flyver mellem benene.

Simon klatrede op i et træ og kastede flyveren derfra.

Vores papirflyvere skulle flyve langt og længe!

Derfor cyklede vi op på skibakken.

Da vi nåede helt op, låste vi cyklerne til et træ.

Der var en flot udsigt deroppefra.

Vi kunne se ud over hele byen og endda hjem til os.

Den sure mand

Vi talte 1, 2, 3,

og så kastede vi flyverne på én gang.

Vinden løftede dem højt op i luften.

Hvor var det sjovt!

Vi legede med vores papirflyvere en hel time.

Så var det på tide at cykle hjem.

Simon ville bare lige kaste sin flyver en sidste gang.

Han tog tilløb og kastede, så højt og så langt han kunne.

Papirflyveren svævede ned ad bakken og hen over vejen.

Vi løb bagefter.

”Vent på mig!” stønnede Ole.

”Jeg kan ikke løbe så hurtigt,” gispede Simon.

Simons flyver var landet inde i en stor have.

Rundt om haven var der et højt stakit. Vi kiggede ind gennem nogle sprækker. Der gik en gammel mand derinde og rev blade sammen.

Vi gik hen til havelågen.

Manden vendte sig og kiggede på os.

”Hvad vil I?” spurgte han.

”Min flyver ligger i din have,” forklarede Simon.

”Der er ikke nogen flyver hér,” vrissede manden.

”Jo, den ligger lige dér bag buskene,” sagde Ole.

”Forsvind med jer!” hvæsede manden.

Vi gik hen og satte os på en bænk,

som man ikke kunne se inde fra haven.

”Hvor var han sur,” sagde jeg.

”Jeg vil have min flyver igen,” sagde Simon.

”Jeg kan løbe ind og hente den,” tilbød jeg.

”Pas på, du ikke får riven i hovedet,” sagde Ole.

Jeg skulle tisse og stillede mig om bag nogle buske.

Og så var det, jeg opdagede hullet i stakittet.

”Kom og se!” råbte jeg.

”Orv, der er hul i stakittet,” sagde Ole.

”Jeg kravler ind og henter flyveren,” sagde jeg.

”Jeg følger med,” sagde Simon.

”Nej, det er bedre, at du bliver her sammen med mig,” sagde Ole.