Line Kyed Knudsen

Elsker,
elsker ikke
3

Mig og
Jonas

Kapitel 1

Det er slet ikke til at fatte, at det er den allersidste dag i sommerferien. Jeg står og fryser lidt i lufthavnen ved bagageudleveringen og venter på min kuffert. Det har jeg prøvet før. Altid med en vild længsel efter at se min mor og far igen. Men sådan har jeg det ikke i år. Heller ikke selvom jeg har været væk hele sommerferien. De sidste seks uger har jeg boet hos min onkel og tante på Mallorca.

Jeg bakser med min kuffert og går hen mod udgangen. Med det samme får jeg øje på mine forældre. De står forrest i menneskemængden og vifter med røde og hvide flag. Min mave trækker sig sammen. Jeg hiver lidt efter vejret. Jeg synes, det er pinligt. Især min mor er irriterende. Hun hopper op og ned og hviner højt, da jeg når helt hen til dem.

”Hej, Ella, min lille skat!” Min mor krammer mig alt for hårdt. Hendes stemme er skinger, når hun er glad. Jeg plejer at tale som et vandfald om alt det, jeg har oplevet, men ikke denne gang. Jeg er tavs i dag. Det går pludselig op for mig, at jeg slet ikke har savnet dem. Jeg ved ikke helt hvorfor. Det stikker mærkeligt i brystet.

Selvfølgelig har jeg savnet Ida og Sofie. I morgen er det torsdag, og vi skal starte i ottende. I helt nye klasser, så vi ved ikke engang, om vi kommer i klasse sammen. Sofie ser jeg først om 14 dage, for hun rejser til Lanzarote i dag.

”Der er altså sket en del ting, mens du har været væk,” siger min far og bipper bilen op ude på parkeringspladsen.

”Ja?” spørger jeg nysgerrigt og mærker med det samme den kølige vind, der rammer mine solbrune arme. Det blæser og er overskyet. Typisk dansk sommervejr, tænker jeg og og sætter mig ind i bilen.

Min far starter motoren. ”Jonas skal bo hos os de næste 14 dage,” siger han og bakker ud fra parkeringsbåsen.

”Altså, Jonas, Sofies bror?” spørger jeg undrende. ”Hvorfor det?”

Men jeg ved godt hvorfor. Min mor er skolelærer og min far pædagog, og vi har før haft plejebørn boende i perioder. Det går åbenbart dårligt med Jonas. Jeg tænker på Sofie. Jeg fik en sms fra hende, lige inden at jeg slukkede min telefon i Palma Lufthavn.

Kære smukke Ella, jeg kommer til at savne jer alle sammen så meget, I må ikke glemme mig, kh Sofie

Lige da jeg læste den, troede jeg ikke, at den var fra Sofie. Det ligner ikke hende at skrive på den måde. Der var noget desperat over den. Sofie plejer altid at være så kontrolleret. Jeg kan ikke huske, hvornår jeg sidst har set hende græde. Et øjeblik troede jeg, at hendes mobil var blevet stjålet, og at det var tyvene, der skrev til mig.

Min mor hiver i selen med en hidsig bevægelse, mens hun smiler som en gal til mig.

”Jonas skal bo i kontoret. Jeg er sikker på, at det bliver hyggeligt.”

Jeg har ikke set Jonas hele sommerferien, og i morgen starter vi i ottende. Selvom han er min venindes tvillingebror, har jeg aldrig snakket særlig meget med ham. Men jeg ved godt, at han har problemer. Min mor er hans klasselærer. Eller var. For nu skal vi jo i de nye klasser.

”Er du ikke også sikker på, at det bliver hyggeligt?” Min mor ser spørgende på mig, men jeg svarer ikke.

”Jamen skulle han ikke til Lanzarote sammen med Sofie?” spørger jeg i stedet.

”Han vil ikke med,” siger min mor og bliver endelig alvorlig. ”Det er derfor, at han skal være hos os, mens de er væk.”

Jonas er allerede i vores lejlighed, da vi træder ind i entreen. Jeg kan lugte det. En deodorant, som ikke kan være andre end hans, for min far bruger ikke den slags. Min mor banker på ind til kontoret, der ligger ved siden af mit værelse. Mine forældre har soveværelse helt nede i den anden ende af lejligheden.

”Jonas, vi er tilbage,” siger hun og åbner.

Jeg kan ikke lade være med at kigge derind. Reolerne er fyldt med min mors lærerbøger og mapper fra skolen, men skrivebordet er ryddet. Jonas sidder på den mørkegrå sovesofa med en blå sportstaske mellem benene og en mobil i hånden. Jeg kan næsten ikke kende ham. Han har fået en kort, næsten kronraget, frisure.

”Hey,” siger han og rejser sig.

Han er også vokset. Han er blevet højere end mig.

”Hej, Jonas,” siger jeg, mens jeg går helt ind i kontoret. Jeg smiler automatisk. Næsten ligesom min mor.

”Hvordan går det?” Min stemme er skinger, og jeg flagrer lidt med armene og ved ikke, hvordan jeg skal stille mig i rummet. Jeg synes, at jeg fylder.

”Det går fint,” siger han og peger på mine bare arme. ”Du er godt nok blevet brun!”

”Jep,” siger jeg og kigger dumt ned på min ene overarm. ”Mallorca, du ved.”

”Det er en udmærket sofa at sove på, Jonas,” pludrer min mor og hiver gæstedynen ud af skabet. ”Og du skal bare sige til, hvis der er noget, du savner, ikke?”

Jonas sætter sig på sofaen igen. Han gnider sine øjne og kigger ud ad vinduet. Vi har en flot udsigt heroppefra.

”Bliver I ikke helt rundtossede af at bo her?” spørger Jonas. Han kigger på mig igen. Han har blå øjne som sin søster. Jeg har altid syntes, at de var så seje. Jonas og Sofie. Sådan nogle typer, man ikke skal fornærme. De har begge to svømmet i mange år. Og er meget talentfulde. Jeg har tit været misundelig på Sofie, fordi hun er så god til sport. Engang spillede jeg både håndbold og fodbold, men så måtte jeg stoppe, fordi jeg fik ondt i knæene. Så prøvede jeg at gå til guitar i stedet, med det var vildt svært, så nu synger jeg bare i skolekoret sammen med Ida.

Min mor ler og klapper Jonas på skulderen. ”Ja, det er meget specielt at have runde vægge, men vi bliver ikke rundtossede.”

Vi flyttede ind i vinters. Det er et meget specielt hus, men jeg og mine forældre har altid elsket alt, der er anderledes. Og jeg har hele den ene ende af lejligheden for mig selv. Altså det har jeg haft indtil nu. Nu skal Jonas bo på den anden side af væggen.

”Du skal virkelig bare føle dig hjemme, Jonas,” fortsætter min mor, ”altså, selvfølgelig har vi nogle regler her i familien …”

”Ja, helt vildt mange,” siger jeg ironisk og ruller med øjnene.