Jørn Lier Horst

Maltesermysteriet

På dansk ved
Karen Vad Bruun

PERSONBESKRIVELSER

Cecilia Gaathe bor på Pensionat Perlen sammen med sin far, Alan W. Gaathe, som ejer og driver stedet. Hendes mor, Iselin Gaathe, druknede på mystisk vis i Skudebugten sidste sommer.

Leo Bast er netop flyttet til Skudebugten. Han bor i pensionatets private afdeling sammen med sin mor, Rebekka, der er nyansat hotelbestyrer. Hans forældre er skilt. Faren er journalist og bor i Dubai.

Une Flaker bor med sine forældre og to ældre brødre i et gammelt lodshus på Skudebugtens østside. Der har hun boet hele sit liv. Hendes far, Widar Flaker, er fisker, og moren er lærer på skolen inde i byen.

Egon er Unes hund. Han hedder Egon, fordi han har sådan et stort ego og næsten altid gør, hvad der passer ham. Han er en knæhøj blandingshund med brun, krøllet pels, lang hale og våd snude. Det siges, at han nedstammer fra en politihund.

Pensionat Perlen blev bygget af Cecilias tipoldefar for over hundrede år siden. Dengang ankom gæsterne med damper til kajen eller tog jernbanen til byen og videre derfra til kysten med hestevogn. Under krigen blev ejendommen taget af tyskerne, som brugte den til deres officerer. Siden har der været flere forskellige ejere, lige indtil Cecilias mor og far købte huset tilbage, gjorde det i stand og begyndte at leje værelser ud til gæster. Cecilia og hendes far bor i en privat del på pensionatets 2. etage. Det gør Leo og hans mor også. Højt over resten af pensionatet troner tårnværelset.

Andre bøger i CLUE-serien:
Salamandermysteriet

”Hvad er tid? Hvis ingen spørger mig,
ved jeg det. Men hvis nogen spørger
mig, ved jeg det ikke.”

AUGUSTIN, 354-430 E.KR.

KAPITEL 1

Natmanden

Cecilia Gaathe vågnede af en lyd. Hun vidste ikke, hvad hun havde hørt, kun at noget havde vækket hende.

Der var mange lyde i sådan et gammelt hus. Træværk, der knirkede, vand, der susede i rørene, eller gæster, som kom sent hjem. Hun havde vænnet sig til alle de natlige lyde, men det var noget andet, der havde vækket hende. En fremmed lyd.

Hun vidste ikke, hvad klokken var, kun at det måtte være midt om natten. Rullegardinet i vinduet var trukket ned, men så snart det begyndte at lysne, kunne hun se lys på begge sider af gardinerne. Der måtte stadig være nogle timer til. Nu lå hun i mørket. Kun en smal stribe lys under døren fra det lille badeværelse gjorde, at hun kunne skimte møblerne i værelset.

Hun havde været lang tid om at falde i søvn. Det var billedets skyld. Billedet af hendes mor, som forsvandt sidste sommer.

Det var Ebba, der havde givet det til hende. Hun var en af de faste sommergæster og havde været på pensionatet, dengang moren forsvandt. Da Ebba kom tilbage i år, havde hun vist Cecilia et billede fra sidste års sommerfest. På billedet så moren ud, præcis som Cecilia huskede hende. Køn og smilende. Men kun nogle minutter efter at billedet var taget, var moren forsvundet.

De vidste ikke, hvad der var sket den aften, og billedet gjorde det hele endnu mærkeligere. Cecilia havde ikke fortalt det til de andre endnu, men på billedet bar moren en anden kjole end den, hun havde på, da de endelig fandt hende.

Pludselig var lyden der igen. Den kom udefra. En dump lyd, som om nogen stod lige udenfor og trampede i græsset. Så stoppede den igen.

Cecilia blev liggende uden at røre sig og forsøgte at lytte efter flere lyde. Et sted i det fjerne gøede en hund, men lige uden for vinduet var der stille. Hun brød sig ikke om dette værelse. Værelse 118. Det var et almindeligt gæsteværelse, men det lå på bagsiden af pensionatet og manglede den udsigt, alle gæsterne ville have. Hendes rigtige værelse var i den private del, hvor hun og faren havde en lille stue, deres eget køkken og to soveværelser. Men efter at de fleste af gæsteværelserne var blevet sat i stand, var faren begyndt på deres egne værelser. Både væggene og loftet var revet ned, og der stod malerbøtter over det hele. Indtil det var i orden, måtte de sove et andet sted. Hun havde fået værelse 118. Faren lå på den anden side af gangen i et værelse, som var endnu mindre end hendes.

Det eneste, hun godt kunne lide ved værelse 118, var, at det havde sin egen dør ud til en lille terrasse og til baghaven. Hun havde også eget badeværelse, så hun kunne gå direkte i bad og på arbejde, når hun skulle tidligt op for at servere morgenmad. Det var også derfor, at hun ikke sov i tårnværelset, selv om det var det værelse i hele huset, hun allerbedst kunne lide. Det lå højt oppe over resten af huset og havde vinduer til alle retninger, som fik hende til at føle sig fri. Det var her, hun for det meste opholdt sig, når hun var indenfor. Undtagen når hun skulle sove, så var det i den private del – eller som nu: det trange og upersonlige værelse 118.

Hun sank en klump og holdt vejret.

Var døren til baghaven egentlig låst?

Hun forsøgte at huske det, men kunne ikke samle tankerne. Så hørte hun igen lyden udefra. Nu lød det som skridt, fulgt af en skrabende lyd langs væggen.

Uden en lyd krøb hun længere ind under dynen. Det måtte være indbildning, tænkte hun i et forsøg på at skubbe rædslen fra sig. Der var sket så meget i den sidste tid. Ting, som hun tog med sig ind i drømmene. Det var ikke kun morens død, men også alt det, der var sket, efter hun havde fundet den døde mand på stranden for nogle uger siden. Når hun lukkede øjnene om aftenen, kunne hun stadig se ham for sig, stiv og kold og med en salamander tatoveret på den blege arm.

Dér var lyden igen.

Cecilia spændte musklerne i halsen for at synke, men munden var for tør.

Hvis nu der virkelig var en mand ude i natten, hvem kunne det så være, og hvad ville han? Det kunne selvfølgelig være en indbrudstyv, men en anden tanke var mere skræmmende. Det kunne være nogen, der var ude på at hævne sig. Den døde mand, de havde fundet på stranden, og som nu gik igen i hendes drømme, havde jo ikke været alene, og hun, Leo og Une havde sørget for, at flere med den samme tatoverede salamander var blevet taget af politiet.

En ny tanke tog over.

Det kunne have noget med moren at gøre. Efter at Ebba havde givet hende billedet af moren i en anden kjole, var hun endnu mere sikker på, at moren ikke var død i en ulykke, som politiet mente. For hvorfor havde hun bare forladt sommerfesten sidste år? Og hvorfor havde hun skiftet kjole først?

Så skubbede hun tankerne bort. Et dyr, tænkte hun i stedet. Lyden kunne komme fra et rådyr fra skoven bag pensionatet, som var stoppet op for at spise udenfor. Hun havde set dem før, når hun var tidligt oppe om morgenen. De kom nogle gange helt ind i æblehaven.

Hun blev liggende uden at røre sig og stirrede på terrassedøren. Hun havde åbnet den på vid gab og luftet ud, som hun plejede at gøre om aftenen, inden hun gik i seng. Sluppet den friske duft af sommer ind, som moren altid havde sagt. Med døren stående åben var hun gået barbenet ud i det dugvåde græs og havde tørret fødderne på måtten, før hun gik ind. Hun havde lukket døren efter sig, men havde hun låst den? Det var en af den slags hverdagsagtige ting, som man ikke huskede eller kunne adskille fra dagen før. Hun plejede at låse, men havde hun gjort det her til aften?

Hun forsøgte at lytte efter flere bevægelser, men hørte ingenting. Hendes blik flyttede sig fra døren til mobilen, der lå på natbordet. Den var slukket, og hun turde ikke række armen ud for at slå den til. Hendes far lå på den anden side af gangen. Han ville sikkert vågne, hvis hun råbte højt, men hun kunne ikke få sig til det. Hun blev bare liggende og lyttede. Hun hørte kun sit eget åndedræt. Men dér!

Det knirkede i træværket ude på verandaen.

Hjertet hamrede af sted i et vanvittigt tempo. Pumpede alle kræfter ud af hende. Hun skælvede, som om hun frøs, svedte, som om hun var varm.

Nu var hun sikker. Der var nogen derude. Der stod én uden for døren.

Hendes mund åbnede sig, men hun fik ikke en lyd frem.

Dørhåndtaget gled langsomt ned.

KAPITEL 2

Gamle nyheder

Døren måtte have været låst.

Nogen havde holdt håndtaget nede i flere sekunder, før det lydløst gled på plads.

Cecilia var blevet liggende og havde stirret på døren, lige indtil natten gik over i grå dæmring. Søvnen indhentede hende, og da vækkeuret ringede, strømmede sollyset ind fra sprækkerne ved rullegardinet. Lyset fik natten til at virke langt borte, og hun overvejede, om lydene, hun havde hørt, kom fra hendes onde drømme.

I køkkenet var det kun Edgar, der havde været oppe før hende. Han havde allerede lavet kaffe og stod ved komfuret og stegte bacon og små pølsestykker.

Cecilia hentede pålægsfadene fra kølerummet og bar dem ud i morgenmadssalen. Den første gæst sad der allerede. Han hed Frank Kobolt og havde boet på pensionatet i fire dage. Nu sad han ved det bagerste bord og bladrede i avisen.

Hun blev stående ved vinduet og så på, at han forsynede sig. Der var noget ved ham, som hun ikke rigtig kunne sætte fingeren på, ud over at hun fik en ubehagelig fornemmelse, hver gang hun så ham.

De fleste gæster ville have et værelse med udsigt over havet, men Frank Kobolt havde bedt om et værelse, der vendte den anden vej. Ud mod den store eng og fjeldene bag hotellet. Måske var det, fordi han holdt mere af morgensol end af solnedgangen over havet, tænkte hun. Han var i hvert fald tidligt oppe.

Klokken var kun syv, og der var ingen andre gæster nede endnu.

Cecilia gav sig tid til at studere ham. Hun skød ham til at være lidt yngre end sin far, et par og fyrre år måske, men han var mere bredskuldret og mere muskuløs. Håret var mørkt og voksede tykt ned over issen. Ansigtet var bredt med en kraftig hage. Øjnene sad tæt, og han havde rynker i panden, som om han koncentrerede sig om det, han læste.

Han bar en sort, højhalset sweater, selvom det ville blive en varm sommerdag, beskidte joggingsko og sorte bukser med mudder nede ved kanterne. Han måtte have været meget tidligt oppe og gået sig en tur inden morgenmaden.

Manden løftede et kort øjeblik øjnene fra avisen, så sig om med et skarpt blik og løftede kaffekoppen op til munden. Cecilia kunne se på måden, han drak, at han tømte koppen. Hun tog kanden og gik over til ham.

Han sad ved det samme bord hver morgen, længst inde i lokalet. Som om han ikke ville sidde med ryggen til de andre gæster eller gå glip af, hvad der foregik.

”Mere kaffe?” spurgte hun og løftede kaffekanden.

Manden så op på hende. Øjnene var mørkegrå. Han havde et ar, som gik fra det venstre øre og ned over kinden, og hun måtte anstrenge sig for at blive ved med at smile.

”Ja tak,” nikkede manden og holdt koppen frem.

Hun fyldte den og mødte igen hans blik. Det slog hende, hvor bleg han var, som om han overhovedet ikke havde været ude i solen hele sommeren.

Manden takkede og lagde avisen fra sig. Papiret knitrede, da han foldede den sammen, som om den var gammel og tør.

Døren fra køkkenet blev slået op, og Edgar kom ind med et fad nybagte rundstykker. Duften fra det varme bagværk blev hængende i rummet, da han gik ud igen.

En af de andre gæster kom ind i morgenmadssalen. Det var Aleksandersen, den gamle urmager. Hun vidste, hvad han arbejdede med, fordi han havde lovet hendes far at reparere det gamle ur ude i receptionen. På et tidspunkt var det gået i stå klokken fem minutter i halv et.

Den gamle mand tog et lommeur op af den lille lomme i sin vest, kiggede på det og nikkede tilfreds, før han puttede det tilbage på plads. Så stak han en af aviserne fra stativet under armen og forsynede sig fra morgenbordet.

Cecilia så på sit eget ur. Snart ville hele morgenmadssalen være fyldt med gæster. Morgenmadsserveringen var faktisk et fedt sommerjob. Hun kunne godt lide at stå tidligt op, og når bordene om nogle timer var ryddet efter den sidste gæst, havde hun resten af dagen til sig selv.

Hun tog tekanden med hen til den gamle urmagers bord. Han smilede og stillede koppen foran hende.

”Får du set på uret i dag, Aleksandersen?” spurgte hun for at minde ham om, hvad han havde lovet faren.

”Hvad?”

”Uret ude i receptionen,” forklarede hun og skænkede teen.

”Jo, det skal jeg nok få tid til,” svarede han og glattede avisen ud.

Hun havde ikke haft tid til selv at kigge aviserne igennem, men kunne se, at den avis, Aleksandersen sad med, havde en anden forside end den, Frank Kobolt havde siddet og læst på sin plads. Det var lidt mærkeligt. Det var den samme avis.

RØVER PÅ FLUGT stod der med store bogstaver på forsiden af urmagerens avis. Nedenunder var der et billede af en mand, som måtte være blevet taget, da han blev anholdt. Det viste hans ansigt forfra og fra siden. Hun kunne ikke komme til at læse hele billedteksten, men opfangede, at politiet advarede om en undvegen fange.

Cecilia blev nysgerrig. De havde altid to af alle aviser i morgenmadssalen, og hun gik over for at tage det andet eksemplar med sig ud i køkkenet og læse om den undvegne fange. Før hun nåede derhen, havde en ung kvinde taget avisen med sig til bordet, og nu strømmede det ind med gæster. Cecilia ville alligevel ikke få tid til at læse, og hun var glad for, at Leo snart kom ned for at hjælpe hende.

Leo og hans mor var flyttet ind på hotellet for en måned siden, da moren var begyndt som hotelbestyrer. Det havde egentlig været Cecilias mors job, men hun var jo død. Og faren havde brug for lidt aflastning. Derfor blev Rebekka Bast den nye bestyrer.

Cecilia kunne godt lide Leo. Han var sjov og sej, men kunne også være alvorlig, og han forstod på en eller anden måde altid, hvad hun tænkte og mente. Hans far boede i Dubai og arbejdede som journalist på en arabisk nyhedskanal. Cecilia vidste ikke, hvordan hans far så ud, men det måtte være fra ham, Leo havde fået det mørke hår og huden, som altid virkede solbrændt. Moren var i hvert fald lyshåret og blev bare rød, når hun var i solen.

Frank Kobolt rejste sig fra sin plads inde i lokalet. Han tog avisen med sig og gik over mod døren. Cecilia blev stående, til han var gået, så hun kunne gøre hans bord klar til nye gæster.

Da han gik forbi hende, kiggede hun ned på avisen i hans hånd. Papiret var stift og næsten gult. Mere sol på vej var overskriften. Det var sådan noget, aviserne skrev, når de ikke havde andet at fortælle.

Manden stoppede op foran frugtskålen ved siden af Cecilia og lagde avisen fra sig, mens han udvalgte et æble. Cecilia tørrede nogle krummer væk fra bordet med kluden. Hun så igen på avisforsiden og stivnede. Avisen var dateret onsdag den 28. juli. I dag var det tirsdag den 19. juli. Hun kunne mærke, hun blev tør i halsen og fik svært ved at trække vejret.

Avisen var næsten et år gammel. Den var fra den dag, hendes mor forsvandt.

KAPITEL 3

To røde kjoler

Det tredje og det syvende trin på trappen til tårnværelset knirkede. For at slippe for den høje lyd tog Cecilia altid to trin ad gangen.

Tårnet lå højt og frit, med udsigt til alle sider: Gamle træhuse med småsprossede vinduer lå bag hvide stakitter og duftende rosenhække. Der var ingen butikker eller fabrikker. Vejen ind mod byen syngede sig op over åsen og bugtede sig forbi bondegårde og blomsterenge.

En hvid stribe efter et fly forstyrrede som det eneste den blå sommerhimmel. Solen spejlede sig i havet og strøede glitter over kølvandet fra en gammel sejlbåd. Nede på stranden byggede nogle børn slotte i det grove sand.

Hun gik igennem værelset til vinduet på den anden side og kiggede ned i baghaven. De gamle æbletræer var blomstret af, og der var kommet små knopper på grenene. En due lettede fra taget og fløj op mod skovbrynet. Alt virkede så fredeligt, og det var mærkeligt at tænke på, hvordan lydene havde skræmt hende i nat. Men der havde været nogen. Dørhåndtaget havde bevæget sig. Det havde været så væmmeligt, men nu i solskinnet virkede det bare dumt. Hun blev stadig urolig ved tanken, men hun havde ikke lyst til at fortælle det til nogen.

Det ville blive en varm dag, og hun åbnede et vindue på hver side af det firkantede rum. Gennemtrækken fik de tynde gardiner til at bevæge sig let.

Hun blev stående foran billedet af moren, som Ebba havde givet hende. Hun havde sat det i en ramme og stillet det på kommoden. På væggen bag kommoden hang alle avisudklippene, fra dengang hun forsvandt. Billedet, som havde været i avisen, da hun endelig blev fundet, var gulnet og krøllet i kanterne. Cecilia lod to fingre glide over det tørre avispapir. Moren lå på en båre, som blev løftet op fra vandkanten af fire mænd. Hendes krop var dækket til med et tykt tæppe, men ned langs siden hang en rød kjole og slæbte hen over strandstenene.

På det indrammede billede havde hun et smil, som fyldte hele ansigtet. Hun brugte ikke meget sminke. Det behøvede hun ikke. Den lysebrune hud var glat som et spejlbillede, og de sorte øjenbryn buede sig blødt over øjnene, som gnistrede blåt. Den røde kjole sad tæt om den slanke krop.

Et kvarter efter, at billedet var taget, var moren forsvundet, og der var gået en uge, før Gamle-Tim fandt hende i vandet ved Ålodden.

Der var bare det, at på de to billeder havde hun to forskellige kjoler på. Den på billedet fra Ebba var helt rød, mens den på avisbilledet havde en tydelig hvid kant forneden.

Det knirkede fra trappen, der gik op fra biblioteket. Lige bagefter hørte hun kradsen fra Egons poter. Hunden sprang op ad det sidste trin op mod tårnværelset og løb mod hende med tungen ude af munden. Bag ham kom Une og Leo.

Cecilia satte sig på knæ, lagde sit ansigt mod Egons våde snude og kløede ham bag ørene. Egon var Unes hund. De boede i det gamle lodshus ved havnekajen, hvor Unes far havde sin fiskekutter liggende. Unes mor havde fortalt, at Egons far havde været politihund, men han lignede en blanding af en puddel og en labrador. Han var lille, og selv med den krøllede, brune pels, som fik ham til at se større ud, gik han dem kun til knæene. Man måtte egentlig ikke have hunde på pensionatet, men Egon gjorde, hvad han ville. Det var derfor, han havde fået sit navn. Fordi han var så egoistisk.

”Fortæl Une om manden med den gamle avis,” sagde Leo og satte sig ved siden af hende.

Egon begyndte at slikke ham i ansigtet. Ikke meget tydede på, at han havde politihund i blodet, men skinnet kunne bedrage. Sådan var det også med Une. Hun var høj og stærk, ligesom en dreng. Havde brunt, krøllet hår, en masse fregner og gik som regel i en løs bomuldstrøje, hullede cowboybukser og beskidte gummisko, så mange troede faktisk, at hun var en dreng.

”Hvad for en gammel avis?” spurgte hun og kløede sig bag på låret.

Cecilia rejste sig igen. ”Han sad ved morgenbordet og læste i en avis fra sidste år.”

”Fra den 28. juli,” tilføjede Leo.

”Den dag din mor forsvandt?” sagde Une.

Cecilia nikkede.

”Men der kan ikke have stået noget om hende i avisen,” fortsatte Leo. ”Hun forsvandt om aftenen, men avisen kom allerede om morgenen.”

Cecilia vendte sig mod væggen med avisudklippene igen. Morens navn stod i nogle af overskrifterne.

”Der er noget, jeg ikke har fortalt,” sagde hun og løsnede tegnestifterne fra avisbilledet af moren på båren. ”Se på hendes kjole,” sagde hun og rakte billedet til Leo.

Leo puffede Egon væk og tog imod udklippet, hvor den røde kjole hang ned fra båren, men så ikke ud til at forstå, hvor Cecilia ville hen.

Cecilia gav ham det indrammede billede, hun havde fået af Ebba. Leo tog det og kiggede fra det ene billede til det andet. Så spærrede han øjnene op.

”Det er jo ikke den samme kjole!” udbrød han.

Une bøjede sig ind over ham.

”Se!” sagde Leo og pegede. ”På billedet i avisen er der en hvid kant nederst på kjolen. Det er der ikke på billedet, som blev taget, lige før hun forsvandt.”

Une tog begge billeder for selv at se.

”Hvad betyder det?” spurgte hun.

Det var Cecilia, der svarede. Hun åbnede munden og sagde sine tanker højt: ”Midt under sommerfesten må hun være gået op for at skifte kjole, før hun forsvandt.”

”Men hvorfor?” blev Une ved at spørge. ”Hvorfor skifte fra én rød kjole til en anden rød kjole?”

Ingen kunne give hende svar.

”Ved du, hvor den første kjole er?” ville Leo vide.

Cecilia rystede på hovedet.

”Alt hendes tøj hænger stadig i skabet,” sagde hun. ”Men ikke den,” tilføjede hun med et nik mod billedet.

”Har du talt med din far?”

”Nej. Han kan ikke lide at tale om det. Desuden var det jo en ulykke. Politiet undersøgte det hele. Hun faldt i vandet og druknede.”

”De kan ikke have undersøgt alting,” mente Leo og tog det indrammede billede ud af Unes hænder.

Han blev stående og kiggede på billedet med hovedet på skrå.

Cecilia så væk. Hun fik ofte at vide, at hun lignede sin mor. Hun havde det samme lyse hår, som faldt i bløde bølger ned over skuldrene og det samme smil, som nåede både mund og øjne.

”Har du fået hendes halskæde?” spurgte Leo med en finger på billedet. Han pegede på Cecilias mors hals.

Cecilia bed sig i underlæben og tog billedet tilbage. Hun havde ikke lagt mærke til eller tænkt over morens halskæde. Hun var så vant til at se hende med den. Hun havde altid haft den på. Det var en medaljon med en engel og et lille barn indgraveret på låget. Indeni lå et billede af Cecilia som lille.

”Jeg har ikke set medaljonen, siden hun forsvandt,” sagde Cecilia og satte billedet tilbage på kommoden.

”Måske havde hun den på, da hun blev begravet?” spurgte Leo forsigtigt.

”Det tror jeg ikke,” svarede Cecilia. ”Far har fået hendes vielsesring, og jeg fik øreringene. Jeg tror, at medaljonen er væk.”

”Kan den være faldet af i vandet?”

Cecilia trak på skuldrene. Kæden var ikke lang nok til, at den kunne tages over hovedet, men den kunne være blevet revet af hende, mens hun lå ude i vandmasserne.

Hun vendte sig mod vinduet og stirrede ud på havet. Morens død var som vandet derude, tænkte hun. Som noget, der lå mellem strandstenene, blev skyllet ind på land og trukket tilbage igen. Umuligt at holde fast på.

Hendes blik søgte ind mod land. Manden med den gamle avis, Frank Kobolt, stod på parkeringspladsen foran pensionatet.

”Der er han,” sagde hun.

De to andre kom over til vinduet.

”Hvem?”

”Frank Kobolt. Gæsten med den gamle avis,” forklarede Cecilia og pegede.

Egon skubbede sig ind imellem dem og gav et lille hop, før han satte poterne i vindueskarmen og snuden mod glasset.

Nede på pladsen åbnede manden bagsmækken på en bil og kastede et hurtigt blik bagud mod indgangen til pensionatet. Han løftede noget op over bagagerummets kant, og så lagde han det tilbage. Det gik stærkt, men de nåede alligevel alle tre at se, at han havde et kamera i bagagerummet. Han havde taget et billede af nogen, der befandt sig foran hotellet, og som ikke vidste, at de blev fotograferet.

KAPITEL 4

Malteser-uret

”Sidder du de-aaar?”

Det var Arthur, der talte. Den gulgrønne papegøje, som havde fulgt med hotellet, da Cecilias forældre overtog det for seks år siden. Ejeren var vistnok rejst fra både den og regningen for over tyve år siden. Nu boede den i et bur på terrassen foran pensionatet.

Egon hoppede op og satte poterne mod buret.

”Sidder du de-aaar?” kaglede Arthur.

Egon gav et lille bjæf fra sig.

”Hej, min skat. Sidder du de-aaar, skat?” fortsatte papegøjen og lavede kysselyde med næbbet.

De tre lod Egon og Arthur skændes, mens de så sig om. Der sad folk ved tre af bordene. Nærmest indgangen sad en mand med solbriller, langt mørkt hår og sort T-shirt. Ved nabobordet sad to ældre damer, og længst væk en gråhåret mand. Frank Kobolt stod stadig nede ved sin bil. Han havde taget en indkøbstaske ud og lukket bagagerummet.

Egon droppede diskussionen med Arthur og klemte sit hoved ind mellem Unes ben.

”Min skat. Min skat!” råbte papegøjen efter ham.

Den langhårede mand rejste sig. Solbrillerne var helt blanke på overfladen. De var som to små spejle, der gjorde det umuligt at se hans øjne. Han tog en colaflaske med sig fra bordet, smilede til børnene og gik over mod indgangen.

”Hej, skat! Hej, skat.”

”Hej selv,” lo han og trommede med fingeren mod tremmerne i papegøjeburet.

”Min skat,” svarede Arthur og gemte hovedet under den ene vinge.

Manden lo igen.

”Hvad hedder den,” spurgte han og vendte sig mod dem.

Cecilia så sit eget spejlbillede i de to brilleglas.

”Arthur,” svarede hun.

”Cool fugl,” sagde han og gik videre ind i receptionen.

Leo så efter ham.

”Cool fyr.”

”Han glemte sin avis,” sagde Une.

En avis lå tilbage på bordet, hvor manden havde siddet. Overskriften var den samme, som Cecilia havde set i morgenmadssalen. RØVER PÅ FLUGT.

En af de to fanger, som flygtede fra Ullerlia Fængsel onsdag d.