Ernest Hemingway

Solen går sin gang

Oversat af Inge Rifbjerg, Klaus Rifbjerg

Lindhardt og Ringhof

Solen går sin gang

Oversat af Inge Rifbjerg, Klaus Rifbjerg

Originaltitel: The sun also rises

Originalsprog: engelsk

Copyright © 1982, 2022 Ernest Hemingway og Lindhardt og Ringhof

Alle rettigheder forbeholdes

ISBN: 9788711378502

1. e-bogsudgave

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof A/S er en del af Egmont. Egmont er Danmarks største mediekoncern og en fond, som hvert år uddeler næsten 100 millioner kroner til børn og unge, der har det svært.

Denne bog er til Hadley og

til John Hadley Nicanor

„I tilhører alle en fortabt generation.“

– Gertrude Stein i en samtale

„Slægter går, slægter kommer

og jorden er bestandig den samme.

Solen står op, og solen går ned,

den skynder sig hjem,

og dér står den op.

Vinden blæser mod syd,

den drejer og går mod nord,

den drejer og drejer,

og vinden bliver ved at dreje.

Alle bække løber ud i havet,

og havet bliver ikke fuldt; dér

hvor bækkene løber ud,

bliver de ved at løbe ud.“

– Prædikerens bog

FØRSTE BOG

I

Engang var Robert Cohn mester i mellemvægt på Princeton. Ikke fordi jeg er særlig imponeret af det som boksetitel betragtet, men det betød en masse for Cohn. Han brød sig ikke om boksning, han kunne faktisk ikke fordrage det, men han lærte det omhyggeligt og grundigt for at bekæmpe den følelse af mindreværd og den generthed han havde mærket, da han blev behandlet som jøde på Princeton. Der var en vis indre trøst i at vide at han kunne banke enhver der var hovskisnovski over for ham, selv om han, der var en meget genert og helt igennem pæn ung mand aldrig sloges undtagen i gymnastiksalen. Han var Spider Kellys bedste elev. Spider Kelly lærte alle sine unge gentlemen at bokse som fjervægtere, uanset om de vejede et hundrede og fem eller to hundrede og fem pund. Men det passede åbenbart Cohn. Han var faktisk meget hurtig. Han var så god, at Spider omgående gav ham for stærk en modstander og fik hans næse slået flad for tid og evighed. Det forøgede Cohns afsky for boksning, men det gav ham på en eller anden mærkelig måde en vis tilfredsstillelse, og det pyntede i hvert fald på næsen. Det sidste år han var på Princeton læste han for meget og begyndte at gå med briller. Jeg har aldrig mødt nogen fra hans årgang der kunne huske ham. De kunne ikke engang huske, at han havde været mester i mellemvægt.

Jeg nærer en naturlig mistro til alle oprigtige og ligefremme mennesker, særlig når deres historier hænger sammen, og jeg havde altid en mistanke om, at Robert Cohn måske aldrig havde været boksemester i mellemvægt, og at en hest måske havde trådt ham i ansigtet, eller det kunne være at hans mor var blevet forskrækket over et eller andet eller havde set et eller andet, eller at han eventuelt var stødt ind i noget som lille, men omsider fik jeg nogen til at få historien bekræftet af Spider Kelly. Ikke alene kunne Spider Kelly huske Cohn. Han havde tit spekuleret på hvad der var blevet af ham.

Robert Cohn hørte på sin fars side til en af de rigeste jødiske familier i New York, og på sin mors side til en af de ældste. På militærakademiet hvor han tog adgangseksamen til Princeton og gjorde en udmærket indsats på fodboldholdet var der ingen der havde gjort ham racebevidst. Ingen havde nogensinde ladet ham mærke med at han var jøde og dermed forskellig fra alle andre før han kom til Princeton. Han var en pæn dreng, en venlig ung mand, og meget genert, og det gjorde ham bitter. Han fik afløb ved at bokse, og han forlod Princeton med smertefuld selvbevidsthed og den flade næse, og blev gift med den første pige, der var sød ved ham. Han var gift i fem år, fik tre børn, tabte de fleste af de halvtreds tusind dollars hans far havde efterladt ham, mens resten af formuen gik til hans mor, og stivnede i en ret ubehagelig form i et ulykkeligt ægteskab med en rig kone; og netop da han havde besluttet at forlade sin kone, forlod hun ham og drog af med en miniaturemaler. Da han i månedsvis havde overvejet at forlade sin kone og ikke havde gjort det, fordi det ville være for grusomt for hende at skulle undvære ham, var hendes afrejse et meget sundt chok.

Skilsmissen blev ordnet, og Robert Cohn rejste over til Vestkysten. I Californien havnede han blandt litterater, og da han stadig havde lidt af de halvtreds tusind tilbage finansierede han inden han fik set sig om et litterært tidsskrift. Tidsskriftet blev til at begynde med udgivet i Carmel, Californien, og endte i Provincetown, Massachusetts. Cohn, som udelukkende var blevet betragtet som økonomisk bagmand, og hvis navn kun var forekommet på redaktionssiden som rådgivende medlem, var på det tidspunkt blevet eneredaktør. Det var hans penge, og han opdagede, at han kunne lide den magt der lå i at redigere. Han var ked af det, da tidsskriftet blev for dyrt, og han måtte opgive det.

På det tidspunkt havde han imidlertid andet at tænke på. Han var blevet indfanget af en dame, der håbede på at få succes sammen med tidsskriftet. Hun var meget energisk, og Cohn havde ikke en chance for at slippe for hendes omsorg.

Desuden var han sikker på at han elskede hende. Da denne dame opdagede, at tidsskriftet ikke ville få succes, blev hun lidt vred på Cohn og tænkte, at hun hellere måtte se at redde hvad reddes kunne, mens der endnu var noget at få, så hun insisterede på at de rejste til Europa, så Cohn kunne skrive. De tog til Europa, hvor damen havde fået sin uddannelse og blev der i tre år. I de tre år, hvoraf det første gik med at rejse og de to sidste tilbragtes i Paris, havde Robert Cohn to venner, Braddocks og mig. Braddocks var hans litterære ven. Jeg var hans tennisven.

Kvinden, der havde kapret ham, Frances hed hun, opdagede da der var gået knapt to år at hun var ved at falme, og hendes holdning over for Robert skiftede fra nonchalant besiddelse og udnyttelse til en fast beslutning om at han skulle gifte sig med hende. I løbet af den tid havde Roberts moder fastsat et månedligt bidrag til ham på ca. tre hundrede dollars. I løbet af de to et halvt år tror jeg ikke Robert Cohn så meget som så til en anden kvinde. Han var forholdsvis lykkelig, bortset fra at han ligesom mange andre der bor i Europa hellere ville have været i Amerika, og han var begyndt at skrive. Han skrev en roman, og det var faktisk ikke så ringe en roman som kritikerne senere sagde, selv om det var en meget dårlig roman. Han læste mange bøger, spillede bridge, spillede tennis og boksede i en lokal idrætshal.

Første gang det gik op for mig, hvordan hans veninde havde det med ham var en aften vi havde spist til middag sammen alle tre. Vi havde spist på Avenue, og bagefter gik vi over på Café de Versailles og drak kaffe. Vi fik adskillige fines efter kaffen, og jeg sagde at jeg måtte se at komme af sted. Cohn havde snakket om at vi to skulle tage et eller andet sted hen en weekend. Han trængte til at komme ud af byen og gå nogle ture. Jeg foreslog at vi fløj til Strasbourg og tog op til Sainte Odile, eller et andet sted i Alsace. Jeg kender en pige i Strasbourg, der kan vise os byen, sagde jeg.

Jeg fik et spark under bordet. Jeg troede det var tilfældigt og fortsatte: „Hun har boet der i to år og ved alt hvad der er værd at vide om den by. Det er en mægtig sød pige.“

Jeg fik igen et spark under bordet, og da jeg så op så jeg Frances, Roberts veninde, med næsen i sky og et hårdt udtryk i ansigtet.

„Men hvorfor fanden skulle vi egentlig tage til Strasbourg?“ sagde jeg. „Vi kan også tage til Brügge, eller til Ardennerne.“

Cohn trak vejret lettet. Jeg fik ikke flere spark. Jeg sagde godnat og gik. Cohn sagde at han ville købe en avis og følges med mig hen til hjørnet. „Hvorfor i himlens navn,“ sagde han, „sagde du det om den pige i Strasbourg? Så du ikke Frances?“

„Nej, hvorfor skulle jeg det? Hvad fanden kommer det Frances ved, om jeg kender en amerikansk pige der bor i Strasbourg?“

„Det spiller ingen rolle. Det er ligegyldigt hvad det er for en pige. Jeg fik bare ikke lov at rejse, så enkelt er det.“

„Hold nu op.“

„Du kender ikke Frances. Det er komplet ligegyldigt hvad det er for en pige. Så du ikke hvordan hun så ud.“

„Nåja,“ sagde jeg, „så lad os tage til Senlis.“

„Du må ikke være sur.“

„Jeg er ikke sur. Der er rart i Senlis, og vi kan bo på Le Grand Cerf og gå en tur i skoven og tage hjem igen.“

„Det er fint, det lyder godt.“

„Nå, vi ses på banen i morgen,“ sagde jeg.

„Godnat, Jake,“ sagde han og begyndte at gå tilbage til caféen.

„Du glemte avisen,“ sagde jeg.

„Det gjorde jeg også.“ Han fulgtes med mig hen til kiosken på hjørnet. „Du er ikke vred, vel Jake?“ Han vendte sig om med avisen i hånden.

„Nej, hvorfor skulle jeg være det?“

„Vi ses til tennis,“ sagde han. Jeg kiggede efter ham, mens han gik tilbage til caféen med avisen i hånden. Jeg kunne egentlig godt lide ham, og hun var åbenbart ret skrap ved ham.

II

Den vinter tog Robert Cohn til Amerika med sin roman, og den blev antaget af et ret godt forlag. Der var en mægtig ballade da han rejste, hørte jeg, og jeg tror det var der, Frances mistede ham, for i New York var der mange kvinder der tog sig af ham, og da han kom tilbage var han helt forandret. Han var mere begejstret for Amerika end nogensinde, og han var ikke så ligetil, og han var ikke så flink. På forlaget havde de rost hans roman temmelig meget, og det gik ham nok til hovedet i nogen grad. Dernæst var der en del kvinder, der havde bestræbt sig på at være søde ved ham, og det havde fuldstændig forandret hans horisont. I fire år havde hans horisont været begrænset til hans kone. I tre år, eller næsten tre år, havde han aldrig set længere end til Frances. Jeg er sikker på at han aldrig havde været forelsket i hele sit liv.

At han havde giftet sig var et udslag af at han havde haft det så rædselsfuldt på universitetet, og at Frances fik ham var et udslag af at han havde opdaget, at han ikke betød alt for sin kone. Han var ikke forelsket endnu, men han var klar over, at kvinder syntes han var noget at samle på, og at den kendsgerning at en kvinde holdt af ham og gerne ville leve sammen med ham ikke simpelthen var et guddommeligt mirakel. Det forandrede ham, så han ikke længere var så rar at omgås. Han havde også satset højere end han egentlig havde råd til i nogle temmelig hårde bridgespil sammen med sin newyorker-omgangskreds, og vundet flere hundrede dollars. Det gjorde, at han var meget stolt af sit bridgespil, og han talte flere gange om, hvordan man kunne leve af at spille bridge, hvis det nogensinde skulle blive nødvendigt.

Så var der en ting til. Han havde læst W.H. Hudson. Det lyder som noget forholdsvis uskyldigt noget at tage sig til, men Cohn havde læst og genlæst The Purple Land. The Purple Land er en meget uhyggelig bog, hvis man læser den for sent i livet. Den beretter om en fuldendt engelsk gentlemans pragtfulde indbildte kærlighedseventyr i stærkt romantiske omgivelser, som er glimrende beskrevet. Når en mand i en alder af fireogtredive tager den som vejleder i hvad livet drejer sig om, er det omtrent lige så betryggende som det ville være for en mand i samme alder at komme til Wall Street direkte fra en fransk klosterskole udstyret med et komplet sæt af underskolens regnebøger. Jeg vil tro, at Cohn opfattede hvert ord i The Purple Land så bogstaveligt som om det havde været en R.G. Dun-rapport. Det er klart, han tog nogle forbehold, men i det store og hele forekom bogen ham fornuftig. Den var lige det der skulle til for at sætte ham i gang. Jeg var ikke klar over i hvor høj grad den havde sat ham i gang før han en dag kom ind på mit kontor.

„Dav, Robert,“ sagde jeg. „Kommer du her for at muntre mig lidt op?“

„Kunne du tænke dig at tage til Sydamerika, Jake?“ spurgte han.

„Nej.“

„Hvorfor ikke?“

„Det ved jeg ikke. Jeg har aldrig haft lyst. Det er for dyrt. Og man kan alligevel træffe alle de sydamerikanere man vil her i Paris.“

„Det er ikke rigtige sydamerikanere.“

„Jeg synes de ser utrolig rigtige ud.“

Jeg skulle have ugens historier af sted med bådtoget og kun halvdelen af dem var skrevet.

„Har du nogen sladderhistorier?“ spurgte jeg.

„Nej.“

„Er der ingen af dine højtstående bekendte der skal skilles?“

„Nej. Hør nu efter, Jake. Hvis jeg klarede udgifterne for os begge to, ville du så tage med til Sydamerika?“

„Hvorfor mig?“

„Fordi du taler spansk. Og det er sjovere når man er to.“

„Nej,“ sagde jeg, „jeg kan lide byen her, og jeg tager til Spanien om sommeren.“

„Hele mit liv har jeg ønsket at tage sådan en tur,“ sagde Cohn. Han satte sig op. „Jeg bliver for gammel, før det nogensinde kan lade sig gøre.“

„Lad nu være at være dum,“ sagde jeg. „Du kan rejse hvorhen du vil. Du har masser af penge.“

„Det ved jeg godt. Men jeg kan ikke komme i gang.“

„Op med humøret,“ sagde jeg. „Alle lande ser ud nøjagtig ligesom på film.“

Men jeg havde ondt af ham. Han havde det skidt.

„Jeg kan ikke holde ud at tænke på, at livet går så hurtigt, og jeg ikke lever fuldt ud.“

„Der er aldrig nogen der lever fuldt ud, undtagen tyrefægtere.“

„Jeg er ikke interesseret i tyrefægtere. Det er ikke noget normalt liv. Jeg har lyst til at rejse ind i baglandet i Sydamerika. Vi kunne få en fantastisk tur.“

„Har du nogensinde tænkt på at tage til Britisk Østafrika og gå på jagt?“

„Nej, det ville jeg ikke bryde mig om.“

„Der ville jeg godt tage med.“

„Nej; det interesserer mig ikke.“

„Det er fordi du aldrig har læst en bog om det. Tag og læs en bog der kun handler om kærlighedsaffærer med skønne kulsorte prinsesser.“

„Jeg vil gerne til Sydamerika.“

Han havde en snert af hårdnakket jødisk stædighed.

„Gå med ned og få en drink.“

„Sidder du ikke og arbejder?“

„Nej,“ sagde jeg. Vi gik ned ad trappen til caféen i stueetagen. Jeg havde opdaget at det var den bedste måde at slippe af med vennerne på. Når man først havde fået en drink behøvede man bare at sige: „Nå, jeg må se at komme op igen og få sendt nogle telegrammer af sted,“ og det var så det. Det er meget vigtigt at finde på den slags elegante exits i bladverdenen, hvor en af de vigtigste uskrevne love er at det aldrig må se ud som om man arbejder. Nå, men vi gik ned i baren og fik en whisky og soda. Cohn kiggede på flaskerne der stod rundt langs væggen. „Det er et godt sted,“ sagde han.

„Der er masser af sprut,“ indrømmede jeg.

„Du Jake,“ han lænede sig frem over baren. „Har du aldrig den fornemmelse af at hele livet går, og du får ikke noget ud af det? Er du klar over at du allerede har levet næsten halvdelen af den tid du har?“

„Jo, en gang imellem.“

„Ved du at om cirka femogtredive år til er vi døde?“

„Ja, hvad faen, Robert, hvad faen.“

„Det er alvor.“

„Det er i hvert fald en af de ting jeg ikke bekymrer mig om.“

„Det burde du gøre.“

„Jeg har haft nok at bekymre mig om i min tid. Jeg er færdig med at bekymre mig.“

„Ja, jeg ville nu gerne til Sydamerika.“

„Ærlig talt, Robert, det hjælper ikke at rejse til et andet land. Det har jeg prøvet alt sammen. Man kan ikke komme væk fra sig selv ved at flytte sig fra et sted til et andet. Det duer ikke.“

„Jamen du har aldrig været i Sydamerika.“

„Sydamerika! Det ville sgu være nøjagtig det samme hvis du tog til Sydamerika, sådan som du har det. Det her er en god by. Hvorfor begynder du ikke at leve livet i Paris?“

„Jeg er dødtræt af Paris, jeg er led og ked af Latinerkvarteret.“

„Så hold dig væk fra Kvarteret. Gå for dig selv og se hvad der sker.“

„Der sker aldrig noget. Jeg gik alene for mig selv en hel nat, og det eneste der skete var at en betjent på cykel standsede og bad om at se mine papirer.“

„Var der ikke rart i byen om natten?“

„Jeg bryder mig ikke om Paris.“

Så det var det. Jeg havde ondt af ham, men der var ikke noget at gøre ved det, for man løb straks ind i hans to fikse ideer: Sydamerika kunne ordne det hele, og han brød sig ikke om Paris. Den første havde han fra en bog, og jeg tror også den anden stammede fra en bog.

„Nå,“ sagde jeg. „Jeg må se at komme op og få sendt nogle telegrammer.“

„Skal du virkelig gå?“

„Ja, jeg må se at få de telegrammer af sted.“

„Har du noget imod at jeg går med op og bare sidder i kontoret?“

„Nej, kom bare.“

Han sad i forkontoret og læste aviserne og Editor and Publisher, og jeg arbejdede hårdt i to timer. Så sorterede jeg gennemslagene fra, satte en rubrik på, puttede det hele i et par store manilakonvolutter og ringede efter et bud, der skulle aflevere dem på Gare St. Lazare. Jeg gik ud i forkontoret, og der sad Robert Cohn og sov i en lænestol. Han sov med hovedet på armene. Jeg kunne ikke lide at vække ham, men jeg ville gerne have lukket kontoret og af sted. Jeg lagde hånden på hans skulder. Han rystede på hovedet. „Jeg kan ikke,“ sagde han og puttede hovedet længere ned mellem armene. „Jeg kan ikke gøre det. Der er intet der kan få mig til at gøre det.“

„Robert,“ sagde jeg, og ruskede ham lidt i skulderen. Han så op. Han smilede og glippede med øjnene.

„Sagde jeg noget højt lige nu?“

„Et eller andet. Men ikke tydeligt.“

„Gud, sikke en hæslig drøm.“

„Faldt du i søvn af skrivemaskinen?“

„Ja det tror jeg. Jeg lukkede ikke et øje i nat.“

„Hvad var der i vejen?“

„Snak,“ sagde han.

Jeg kunne se det for mig. Jeg har en hæslig vane med at forestille mig mine venners sovekammerscener. Vi gik hen til Café Napolitain for at få en apéritif og kigge på dem der gik aftentur på boulevarden.

III

Det var en lun forårsaften, og jeg sad ved et bord på Napolitains terrasse efter at Robert var gået og så det mørkne, og så lysreklamerne tændes, og det røde og grønne stopsignal, og folk der gik forbi, og hestedroskerne der klip-klaprede af sted i yderkanten af den tætte strøm af taxier, og de poules der gik forbi, alene eller to og to, på udkig efter aftensmaden. Jeg så en køn pige gå forbi bordet og kiggede efter hende op ad gaden og tabte hende af syne, og kiggede efter en anden, og så så den første komme tilbage igen. Hun gik forbi en gang til, og jeg fangede hendes blik, og hun kom hen og satte sig ned. Tjeneren kom.

„Hvad vil du have at drikke?“ spurgte jeg.

„Pernod.“

„Det er ikke sundt for små piger.“

„Det kan du selv være. Dites garçon, un pernod.“

„Også en pernod til mig, tak.“

„Hvad er der i vejen?“ spurgte hun. „Skal du ud og more dig?“

„Det er klart. Skal du ikke?“

„Det ved jeg ikke. Det ved man aldrig her i byen.“

„Kan du ikke lide Paris?“

„Nej.“

„Hvorfor tager du så ikke et andet sted hen?“

„Der er ikke noget andet sted.“

„Du er rigtig i stødet.“

„Det kan du selv være.“

Pernod er en grønlig absint-efterligning. Når man kommer vand i bliver den mælket. Den smager som lakrids og man bliver opstemt, men det går lige så hurtigt over. Vi sad og drak, og pigen så muggen ud.

„Nå,“ sagde jeg, „er det dig der giver aftensmad?“

Hun grinede og jeg forstod hvorfor hun med vilje ikke lo. Med munden lukket var hun en ret køn pige. Jeg betalte bon’erne og vi gik ud på gaden. Jeg vinkede ad en hestedroske, og kusken holdt ind til fortovskanten. Vi lænede os tilbage i den langsomme blidt vuggende fiacre og kørte op ad Avenue de l’Opera, forbi de aflåsede døre ind til forretningerne der havde lys i vinduerne, og Avenuen lå bred og skinnende og næsten øde hen. Vognen kørte forbi The New York Heralds kontor med alle urene i vinduet.

„Hvad skal alle de ure til?“ spurgte hun.

„De viser hvad klokken er over hele Amerika.“

„Åh, hold op.“

Vi drejede af fra Avenuen op ad Rue des Pyramides, gennem færdslen på Rue de Rivoli og gennem en mørk port ind i Tuilerierne. Hun puttede sig tæt ind til mig, og jeg lagde armen om hende. Hun så op for at blive kysset. Hun rørte ved mig med den ene hånd, og jeg tog hendes hånd væk.

„Spring det over.“

„Hvad er der i vejen? Er du syg?“

„Ja.“

„Alle mennesker er syge. Jeg er også syg.“

Vi kom ud af Tuilerierne og ind i lyset, krydsede Seinen og drejede så op ad Rue des Saints-Pères.

„Du skulle ikke drikke pernod, hvis du er syg.“

„Det skulle du heller ikke.“

„Det spiller ikke nogen rolle for mig. Det spiller ikke nogen rolle for en kvinde.“

„Hvad hedder du?“

„Georgette. Hvad hedder du?“

„Jacob.“

„Det er et flamsk navn.“

„Også amerikansk.“

„Du er ikke Flamand?“

„Nej, amerikaner.“

„Det er godt, jeg kan ikke fordrage flamlændere.“

På det tidspunkt var vi nået til restauranten. Jeg råbte til le cocher om at stoppe. Vi stod ud og Georgette brød sig ikke om restaurantens udseende. „Den restaurant er ikke noget at samle på.“

„Nej,“ sagde jeg. „Du vil måske hellere spise på Foyot. Hvorfor beholder du ikke bare vognen og kører videre?“

Jeg havde samlet hende op ud fra en vag sentimental ide om at det ville være rart at have nogen at spise sammen med. Det var længe siden jeg havde spist sammen med en poule, og jeg havde glemt hvor kedeligt det kunne være. Vi gik ind i restauranten, forbi madame Lavigne ved skrivebordet og ind i et lille rum. Georgette livede lidt op under måltidet.

„Her er ikke så dårligt,“ sagde hun. „Her er ikke smart, men maden er god nok.“

„Bedre end i Liège.“

„Bruxelles, mener du.“

Vi fik en flaske vin til og Georgette fortalte en vittighed. Hun smilede og viste alle sine dårlige tænder, og vi skålede. „Du er faktisk meget flink,“ sagde hun. „Det er synd du er syg. Vi har det godt sammen. Hvad er der egentlig i vejen med dig?“

„Jeg blev såret i krigen,“ sagde jeg.

„Åh, den lede krig.“

Vi ville sandsynligvis være fortsat og have diskuteret krigen og være blevet enige om at den var en katastrofe for menneskeheden, og at det havde været bedre at undgå den. Jeg kedede mig tilstrækkeligt til det. Lige i det øjeblik var der én der råbte inde fra det andet lokale: „Barnes! Det er sgu Barnes! Jacob Barnes!“

„Der er en ven, der kalder på mig,“ forklarede jeg og gik derind.

Der sad Braddocks ved et stort bord med et selskab: Cohn, Frances Clyne, mrs. Braddocks og forskellige andre som jeg ikke kendte.

„De går da med ud at danse, ikke?“ spurgte Braddocks.

„Hvordan danse?“

„Til bal. Har De ikke hørt at vi har genoplivet det?“ indskød mrs. Braddocks.

„Selvfølgelig skal du tage med, Jake. Vi skal allesammen derhen,“ sagde Frances nede fra bordenden. Hun var høj og havde smil på.

„Det er klart han tager med,“ sagde Braddocks. „Kom ind og få kaffe sammen med os, Barnes.“

„Gerne.“

„Og tag Deres veninde med,“ sagde mrs. Braddocks og lo.

Hun var canadier og havde deres afslappede gæstfrihed.

„Tak, vi kommer,“ sagde jeg. Jeg gik ind i det lille rum igen.

„Hvad er dine venner for nogle?“ spurgte Georgette.

„Forfattere og malere.“

„Dem er der mange af på denne side af floden.“

„For mange.“

„Ja, det synes jeg. Men der er da også nogle af dem der tjener penge.“

„Ih ja.“

Vi spiste færdig og drak vores vin. „Kom,“ sagde jeg. „Vi drikker kaffe sammen med de andre.“

Georgette åbnede sin taske, gav ansigtet et par strøg mens hun så i det lille spejl, tegnede læberne op og rettede på hatten.

„Godt,“ sagde hun så.

Vi gik ind i lokalet der var fuldt af mennesker, og Braddocks og de andre mænd ved bordet rejste sig op.

„Må jeg præsentere min forlovede, mademoiselle Georgette Leblanc,“ sagde jeg. Georgette smilede det der vidunderlige smil, og vi gav hånd bordet rundt.

„Er De i familie med sangerinden Georgette Leblanc?“ spurgte mrs. Braddocks.

„Connais pas,“ svarede Georgette.

„Jamen De hedder jo det samme,“ insisterede mrs. Braddocks hjerteligt.

„Nej,“ sagde Georgette. „Overhovedet ikke. Jeg hedder Hobin.“

„Jamen mr. Barnes præsenterede Dem som mademoiselle Georgette Leblanc. Det gjorde han,“ blev mrs. Braddocks ved, og var tilbøjelig til ikke at ane hvad hun sagde i sin begejstring over at tale fransk.

„Han er et fjols,“ sagde Georgette.

„Det var altså en spøg,“ sagde mrs. Braddocks.

„Ja,“ sagde Georgette, „til at le ad.“

„Hørte du det, Henry?“ råbte mrs. Braddocks ned ad bordet til Braddocks. „Mr. Barnes præsenterede sin forlovede som mademoiselle Leblanc, og hun hedder i virkeligheden Hobin.“

„Ja, selvfølgelig, skat. Mademoiselle Hobin, hende har jeg kendt længe.“

„Ah, mademoiselle Hobin,“ råbte Frances Clyne, der talte fransk meget hurtigt, og åbenbart ikke var så forbløffet og stolt over at det kom ud som rigtigt fransk som mrs. Braddock. „Har De været længe her i Paris? Kan De lide at være her? Synes De ikke Paris er pragtfuld?“

„Hvem er hun?“ Georgette vendte sig til mig. „Behøver jeg at snakke med hende?“

Hun vendte sig om mod Frances, der sad og smilede med foldede hænder, hovedet hvilende på den lange hals og læberne klar til at tale videre.

„Nej, jeg bryder mig ikke om Paris. Her er dyrt og beskidt.“

„Såh? Jeg synes her er så fantastisk rent. En af de reneste byer i Europa.“

„Jeg synes her er beskidt.“

„Hvor er det underligt. Men De har måske ikke været her ret længe.“

„Jeg har været her længe nok.“

„Men folk er i hvert fald flinke. Det må man indrømme.“

Georgette vendte sig om mod mig. „Det er nogle flinke venner du har.“

Frances var lidt fuld og ville gerne være blevet ved, men så kom kaffen og Lavigne med likørerne, og derefter gik vi allesammen og tog videre hen til Braddocks’ danseklub.

Danseklubben var et bal musette i Rue de la Montagne Sainte Geneviève. Fem aftener om ugen dansede arbejderne fra kvarteret ved Panthéon der. En gang om ugen var der danseklub. Mandag aften var der lukket. Da vi kom var der helt tomt, bortset fra en politibetjent der sad henne ved døren, værtens kone bag ved zinkdisken og værten selv. Husets datter kom ned ad trappen samtidig med at vi kom ind. Der var lange bænke og borde tværs over lokalet, og i baggrunden et dansegulv.

„Jeg ville ønske folk kom lidt tidligere,“ sagde Braddocks. Datteren kom hen og ville vide hvad vi skulle have at drikke. Værten satte sig op på en høj barstol ved siden af dansegulvet og begyndte at spille harmonika. Han havde en rem med klokker på rundt om den ene ankel og slog takt med foden mens han spillede. Alle dansede. Det var varmt, og vi svedte da vi forlod dansegulvet.

„Gud fri mig vel,“ sagde Georgette. „Sikke en svedekasse!“

„Det er varmt.“

„Mon ikke!“

„Tag hatten af.“

„Det er en god ide.“

En eller anden bød Georgette op, og jeg gik hen til baren. Det var faktisk meget varmt, og det var rart med harmonikamusik i den varme aften. Jeg stod i døråbningen og drak en øl, og nød det kølige vindpust fra gaden. To taxier kom kørende ned ad den stejle gade. De standsede begge to foran danselokalet. En flok unge mænd, nogle i sweatre og nogle i skjorteærmer steg ud. Jeg kunne se deres hænder og nyvaskede bølgede hår i lyset fra døren. Politibetjenten der stod ved siden af døren så på mig og smilede. De gik ind. Idet de gik ind så jeg i lyset hvide hænder, bølget hår, hvide ansigter, grimasser, gestikuleren, snak. Brett var med. Hun så meget yndig ud og hun var virkelig med på holdet.

En af dem fik øje på Georgette og sagde: „Nu har jeg set det med. Der er en vaskeægte luder. Hende vil jeg danse med, Lett. Nu skal du bare se.“

Den høje mørke der hed Lett sagde: „Kom nu ikke for godt i gang.“

Den blonde med det bølgede hår svarede: „Tag det roligt, min ven.“ Og Brett var med på holdet.

Jeg blev meget vred. Af en eller anden grund gjorde de mig altid vred. Jeg ved godt de skal forestille at være morsomme, og man skal være overbærende, men jeg havde lyst til at lange ud efter en af dem, lige meget hvem, lige meget hvad, for at få den overlegne, affekterede holdning til at krakelere. I stedet for gik jeg ned ad gaden og fik en øl ved baren i det næste danselokale. Øllet var dårligt, og jeg fik en cognac, der var endnu værre for at tage den dårlige smag. Da jeg kom tilbage til danselokalet var der mange på gulvet, og Georgette dansede med den høje, blonde unge mand, der dansede med svaj i hoften, hovedet på siden og himmelvendte øjne. Så snart musikken holdt op, var der en af de andre der bød hende op. De havde annekteret hende. Så vidste jeg, at de ville danse med hende allesammen. Sådan er de.

Jeg satte mig ved et bord. Cohn sad der i forvejen. Frances var ude at danse. Mrs. Braddocks kom slæbende med en eller anden og præsenterede ham som Robert Prentiss. Han var fra New York via Chicago, og var en lovende ny romanforfatter. Han havde en slags engelsk accent. Jeg bød ham en drink.

„Mange tak,“ sagde han. „Men jeg har lige fået en.“

„Tag en til.“

„Ja tak, da.“

Vi fik fat i husets datter, og fik hver en fine à l’eau.

„Jeg hører De er fra Kansas City,“ sagde han.

„Ja.“

„Synes De der er morsomt i Paris?“

„Ja.“

„Gør De virkelig?“

Jeg var lidt fuld. Ikke fuld for alvor, men nok til ikke at passe på.

„Gud fader bevares,“ sagde jeg. „Ja. Gør De ikke det?“

„Sikke en charmerende måde De har at blive vred på,“ sagde han. „Jeg ville ønske jeg havde den evne.“

Jeg rejste mig og gik hen til dansegulvet. Mrs. Braddocks gik med. „De må ikke blive vred på Robert,“ sagde hun. „Han er ikke andet end et barn.“

„Jeg var ikke vred,“ sagde jeg. „Jeg var bange for at jeg skulle komme til at kaste op.“

„Deres forlovede har stor succes.“ Mrs. Braddocks så ud over dansegulvet, hvor Georgette dansede i armene på den høje mørke, der hed Lett.

„Ja, mon ikke,“ sagde jeg.

„Jo, det må man sige,“ sagde mrs. Braddocks.

Cohn kom hen til os. „Kom nu og få en drink, Jake,“ sagde han. Vi gik hen til baren. „Hvad er der med dig? Du ser helt ophidset ud. Hvad er der i vejen?“

„Ikke noget. Jeg er bare led ved hele denne her forestilling.“

Brett kom hen til baren.

„Dav, venner.“

„Dav, Brett,“ sagde jeg. „Hvorfor er du ikke fuld?“

„Jeg skal aldrig være fuld mere. Ærlig talt, hvad med en cognac og soda?“

Hun stod med sit glas i hånden og jeg så at Robert Cohn kiggede på hende. Han så nogenlunde ud, som hans landsmand må have set ud, da han stirrede ind i det forjættede land. Cohn var selvfølgelig en del yngre. Men han havde det der udtryk af velfortjent forventning.

Brett så fantastisk godt ud. Hun havde en ulden sweater og en tweednederdel på, og håret var strøget tilbage som en drengs. Det var hende der satte det hele i gang. Hun var skabt med kurver som en kapsejler, og med den uldne sweater gik man ikke glip af noget.

„Det er en køn forsamling du er ude med, Brett,“ sagde jeg.

„Er de ikke henrivende? Og hvad med dig selv, min ven. Hvor har du fanget det?“

„På Napolitain.“

„Og har du haft en yndig aften?“

„Ubetalelig,“ sagde jeg.

Brett lo. „Det er ikke pænt af dig, Jake. Det er en fornærmelse mod os allesammen. Se på Frances der, og Jo.“

Det var til ære for Cohn.

„Det er at gå os andre i bedene,“ sagde Brett. Hun lo igen.

„Du er vidunderlig ædru,“ sagde jeg.

„Ja, er jeg ikke? Og når man er sammen med den flok jeg er sammen med, kan man roligt drikke.“

Musikken gik i gang, og Robert Cohn sagde: „Vil De danse den med mig, lady Brett?“

Brett smilede til ham. „Den har jeg lovet at danse med Jacob,“ lo hun. „Det er fanden til bibelsk navn du har, Jake.“

„Hvad med den næste?“ spurgte Cohn.

„Vi skal til at gå,“ sagde Brett. „Vi har en aftale oppe på Montmartre.“

Jeg kiggede over skulderen på Brett mens vi dansede, og så at Cohn stod ved baren og blev ved med at kigge efter hende.

„Der har du gjort en ny erobring,“ sagde jeg til hende.

„Tal ikke om det. Stakkels ham. Det gik slet ikke op for mig før lige nu.“

„Nå hvad,“ sagde jeg. „Du kan jo godt lide at samle på dem.“

„Lad nu være at være dum.“

„Det passer.“

„Nå ja. Og hvad så?“

„Ikke noget,“ sagde jeg. Vi dansede til harmonikaen, og der var en der spillede banjo. Der var varmt, og jeg havde det godt. Vi kom tæt forbi Georgette, der dansede med en anden en af slænget.

„Hvordan i alverden kunne du finde på at tage hende med?“

„Det ved jeg ikke, det gjorde jeg bare.“

„Det er fandens så romantisk du er blevet.“

„Næh, jeg keder mig bare.“

„Nu?“

„Nej, ikke lige nu.“

„Lad os stikke af. Der er nok, der tager sig af hende.“

„Har du lyst?“

„Ville jeg sige det hvis jeg ikke havde lyst?“

Vi forlod dansegulvet, og jeg fik min frakke ned af en knage på væggen og tog den på. Brett stod ved baren. Cohn snakkede med hende. Jeg standsede ved baren og bad om en konvolut. La patronne fandt en. Jeg tog en halvtreds-francseddel op af lommen, lagde den i konvolutten, lukkede den og rakte den til la patronne.

„Hvis pigen jeg kom sammen med spørger efter mig, vil De så give hende denne her?“ sagde jeg. „Og hvis hun går sammen med en af de herrer, vil De så gemme den til mig?“

„C’est entendu, monsieur,“ sagde la patronne. „Går De nu? Så tidligt?“

„Ja,“ sagde jeg.

Vi var ved at gå ud ad døren. Cohn snakkede stadig til Brett. Hun sagde godnat, og tog mig under armen. „Godnat, Cohn,“ sagde jeg. Da vi var kommet ud på gaden, kiggede vi efter en taxi.

„De halvtreds francs ser du ikke mere,“ sagde Brett.

„Det er klart.“

„Ingen vogne.“

„Vi kan gå op til Panthéon og få en.“

„Kom lad os gå ind og få en drink i det næste værtshus, så kan vi sende bud efter en.“

„Du vil ikke så meget som gå over gaden.“

„Ikke hvis jeg kan slippe.“

Vi gik ind i baren ved siden af og jeg sendte en tjener ud efter en taxi.

„Nå,“ sagde jeg. „Så slap vi fra dem.“

Vi lænede os til den høje zinkbar og sagde ikke noget og så på hinanden. Tjeneren kom og sagde at taxien var der. Brett tog mig hårdt i hånden. Jeg gav tjeneren en franc, og vi gik ud. „Hvad skal jeg sige til ham?“ spurgte jeg.

„Ah, sig han skal køre lidt rundt.“

Jeg bad chaufføren om at køre til Parc Montsouris, og satte mig ind og smækkede døren. Brett lænede sig tilbage i hjørnet med lukkede øjne. Jeg kravlede ind og satte mig ved siden af hende. Vognen startede med et ryk.

„Elskede, jeg har haft det så elendigt,“ sagde Brett.

IV

Taxien kørte op ad bakken, passerede forbi det oplyste torv og fortsatte videre ind i mørket, op og op, så kørte den ligeud ind i en mørk gade bag ved St. Etienne du Mont, gled lydløst hen over asfalten forbi træerne og bussen der holdt på Place de la Contrescarpe, og drejede så ud på brostenene i Rue Mouffetard. Der var barer med lys i og butikker der havde sent åbent på begge sider af gaden. Vi sad hver for sig, og vi blev rystet tæt sammen, da vi kørte ned ad den gamle gade. Brett havde ikke sin hat på. Hun lænede hovedet tilbage. Jeg så hendes ansigt i lysene fra de åbne butikker, så blev det mørkt, og så så jeg hendes ansigt klart idet vi kom ud på Avenue des Gobelins. Gaden var gravet op, og mænd arbejdede på sporvognsskinnerne i lyset fra acetylenlamper. Bretts ansigt var hvidt og man kunne se hendes lange halslinje i lygternes skarpe lys. Gaden blev mørk igen og jeg kyssede hende. Vores læber lå presset tæt mod hinanden, og så vendte hun sig væk og trykkede sig ind i hjørnet af sædet så langt væk hun kunne komme. Hun sad med bøjet hoved.

„Du må ikke røre ved mig,“ sagde hun. „Vær sød at lade være med at røre ved mig.“

„Hvad er der i vejen?“

„Jeg kan ikke holde det ud.“

„Åh Brett.“

„Du må ikke. Det ved du da. Jeg kan simpelthen ikke holde det ud. Prøv nu at forstå, min egen, vil du ikke nok?“

„Elsker du mig ikke?“

„Elsker dig? Jeg smelter fuldstændig bare du rører ved mig.“

„Er der slet ikke noget vi kan gøre ved det?“

Hun havde sat sig op nu. Min arm lå rundt om hende, og hun lænede sig ind mod mig og vi var helt rolige. Hun så mig ind i øjnene på den særlige måde hun havde, som fik en til at spekulere på om hun mon virkelig så ud af sine egne øjne. Hendes øjne blev ved med at se længe efter at alle andres i hele verden var holdt op. Hun så, som om der ikke var noget her på jorden hun ikke turde se sådan på, og så var der i virkeligheden så meget hun var bange for.

„Og der er ikke en skid vi kan stille op,“ sagde jeg.

„Jeg ved ikke,“ sagde hun. „Jeg kan ikke klare det helvede en gang til.“

„Vi må hellere holde os fra hinanden.“

„Jamen elskede, jeg må snakke med dig. Du ved ikke det hele.“

„Nej, men det ender det altid med at jeg gør.“

„Det er min skyld. Men kommer man ikke altid til at betale for det man gør alligevel?“

Hun havde set mig ind i øjnene hele tiden. Hendes øjne havde forskellige dybder, nogle gange så de ud som om de var helt flade. Lige nu kunne man se hele vejen igennem dem.

„Når jeg tænker på det helvede jeg har udsat folk for. Nu betaler jeg for det.“

„Sig nu ikke sådan noget sludder,“ sagde jeg. „For øvrigt skal det der skete med mig forestille at være morsomt. Jeg spekulerer aldrig over det mere.“

„Ih nej. Det vil jeg vædde med at du ikke gør.“

„Nå, men så lad os holde kæft med det.“

„Jeg har også selv en gang grinet ad det.“ Hun så ikke på mig.

„En af min brors venner kom hjem sådan fra Mons. Dengang syntes jeg det var helvedes morsomt. Folk forstår aldrig noget, vel?“

„Nej,“ sagde jeg. „Folk forstår aldrig noget.“

Jeg var ligesom helt færdig med det emne. På et eller andet tidspunkt havde jeg nok været igennem det fra alle sider og kanter, inklusive den kendsgerning, at visse skader eller ufuldkommenheder er genstand for morskab, mens det er dødsens alvor for den, der er i besiddelse af dem.

„Det er underligt,“ sagde jeg. „Det er meget underligt. Men det er også meget sjovt at være forelsket.“

„Synes du?“ Hendes øjne så helt flade ud igen.

„Jeg mener ikke sjov på den måde. På en måde er det en meget rar følelse.“

„Nej,“ sagde hun. „Jeg synes det er et helvede.“

„Det er godt at ses.“

„Nej. Det synes jeg ikke det er.“

„Har du ikke lyst?“

„Jeg er nødt til det.“

Nu sad vi som om vi var fremmede for hinanden. På højre hånd lå Parc Montsouris. Restauranten hvor de har den dam med levende ørreder, og hvor man kan sidde og kigge ud over parken, var lukket og mørk.