Anne-Louise Bosmans

Bruxelles – Fredensborg

Bruxelles – Fredensborg

Jeg kom til Danmark som Røde Kors-barn lige efter krigen. Første gang i tre måneder i 1946 og anden gang i 1947 og så i 1957, hvor jeg rejste væk hjemmefra på egen hånd.

…

Der er det her billede, som jeg har taget, hvor man ser Louise holde mor i hånden. Vi havde altid ens frisure, eller det vil sige, vores hår var altid sat ens, men mit krøllede, og hendes var glat. Jeg ønskede mig hendes glatte hår og hun mine krøller. Det er en gade med masser af forretninger – Rue Wayez i Anderlecht, eller det er måske inde i Bruxelles ved børsen. Det er en gade, hvor der kører sporvogne i hvert fald, for man kan se kablerne. Men det er ikke det. Det er den her mand bag os, der er som et spøgelse, der er dukket op på fotografiet, men som vi ikke lagde mærke til, da billedet blev taget. Han er alene. Det er måske derfor, vi ikke har set ham. Man ser ham fra ryggen, men jeg ved godt, hvordan det så ud. Det lille dødningehoved foran på hjelmen og så larmen fra støvlerne mod brostenene.

…

Jeg kan huske, da Justitspalæet brændte. Det må have været hen mod slutningen af krigen. Ærligt talt ved jeg ikke, hvem der havde sat ild til det eller hvorfor. Det havde vel noget at gøre med arkiverne. Vi boede i mormor og morfars ejendom – de på førstesalen og vi i stueetagen i lejligheden med atelieret. Det skete om dagen. Jeg hørte mormor gå op ad trapperne, men jeg hørte hende ikke standse for at banke på hos lejerne, og der havde ikke været nogen alarm. Hun var en tung dame. Hun tog langsomme skridt. Kan jeg have været alene hjemme? Sandsynligvis ikke, men jeg kan ikke huske, hvad de andre lavede. Jeg hørte hende gå op på loftet og fulgte efter. Hun stod og kiggede ud ad et af de små tagvinduer, da jeg kom derop. Jeg var ikke tryg ved mormor. Hun var ikke et varmt menneske. Hun løftede mig op på en taburet, for at jeg kunne se ud sammen med hende. Jeg kan huske, hun havde hænderne under mine armhuler, og at hun ikke flyttede dem efter at have løftet mig. Jeg kan stadig mærke hendes greb. Jeg var ikke vant til at blive rørt af hende. Jeg forestillede mig altid, at hendes hænder var handsker, og hendes krop var en tom kjole eller en kludekrop som min dukke – at der ikke var noget menneske indeni. Hun var så skrap og altid sur. Jeg så ud ad tagvinduet og vidste ikke rigtig, hvad jeg så. Jeg tror, hun vrissede af mig, jeg ved ikke hvorfor. Man kunne skimte kuplen på Justitspalæet. Den var orange den dag, det var den ikke normalt, som en halv sol, hvor flammerne stod ud fra. Sådan husker jeg det i hvert fald. Sådan var det måske ikke.

…

Min far havde to hatte, en baret til, når han arbejdede i atelieret, og en blød hat til, når han gik i byen, men han var en meget distræt mand. Han byttede tit om på de to. Mor var altid nervøs, når han var gået alene i byen. Han så sig ikke ordentlig for og kunne let komme til at træde ud foran en sporvogn.