Morten Dürr

© 2012, Carlsen, København
– et forlag under Lindhardt og Ringhof A/S, et selskab i Egmont
Grafisk tilrettelægning: Nis Bangsbo
Tegninger: Erik Petri
Billede s. 53: La Raie, 1725-1726, Jean-Baptiste Siméon Chardin,
Musée du Louvre, Paris
1. digitale udgave, 1. oplag 2012

ISBN: 978-87-11-38349-0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end
personligt brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.carlsen.dk

 une skulle ikke i skole i dag. Det skulle han for så vidt
       aldrig. Han blev undervist hjemme. Hans far og mor
var hans lærere. De lærte ham at læse. Han kunne allerede
læse, fra han var seks år gammel. Han havde også en anden
lærer. Fader Abraham
med det lange, hvide
skæg. Han kom hver
torsdag for at lære
Rune om Gud. Så
læste de i Bibelen
sammen. Det var den
eneste bog, som Rune
nogensinde havde
læst.
      At Rune ikke
gik i skole som
de andre børn i
kvarteret, gjorde
ham speciel. Det
vidste han godt.

Følte han sig udenfor? Egentlig ikke. Han forsøgte aldrig at
lege med de andre børn. Selv om sommeren, når pigerne
løb forbi på rulleskøjter udenfor. Eller når drengene
mødtes på parkeringspladsen for enden af vejen for at
spille fodbold. Rune gik aldrig derned. For det måtte han
ikke. Hans far havde forbudt det. Rune måtte ikke engang
snakke med de andre børn. De var ikke Guds børn.

I dag var der noget specielt på færde. Rune kunne mærke
det. Mor var nervøs. Hun strøg hele tiden håret om bag øret
med venstre hånd. Igen og igen. Også selvom håret allerede
sad bag øret, som var det limet fast. Og mor sagde ingenting,
mens de spiste morgenmad. Normalt startede hun med at
sige bønnen. Så ville de begynde at spise. Og mens de spiste,
ville hun huske Rune på, at han skulle spise sin mad op. At
han skulle sidde pænt på stolen. Eller også ville hun fjolle
med lillebror. Lillebror på ni måneder. Man skulle fjolle med
ham, synge for ham og lave sjove ansigter til ham, mens
han blev madet. Ellers vil han ikke have sin grød. Men i dag
sagde hun ingenting. Ingen sagde noget. De spiste i tavshed.
Først da de alle tre var færdige med at spise, sagde far:

„I dag er en vigtig dag.“

Far kiggede strengt hen på Rune for at være sikker på, at
han lyttede efter.

„I dag vil vi give os hen til Gud. Vi lægger vores liv i
hans hænder. Sådan som det står skrevet. Tag sko og jakke
på, Rune. Vi kører lige om lidt.“

De mødtes med de andre på en rasteplads uden for byen.
Fader Abraham og hans familie. Den lille blege Thorvald
og hans kone. Elias med sin kone og deres fire børn. Og
der var flere. Rune kendte dem ikke.

Så kørte de af sted i samlet flok. Rune talte bilerne. 16
biler, som rullede gennem landskabet. De kørte i lang tid.

„Det er perfekt,“ sagde far. „Der er lavvande nu.“

Far drejede bilen væk fra vejen. Nu kørte de ud i det
våde sand.

Rune så ud over den største strand, han nogensinde
havde set. Havet var blot en smal, mørkeblå streg i det
fjerne. Resten var mørkegråt sand.

Far kørte i et par minutter. Han kørte, indtil sandet blev
afløst af mudder. Til sidst kunne dækkene ikke få fat. Bilen
huggede et par meter frem endnu. Så hostede motoren.

Nu sad de fast.

Far drejede nøglen og sagde:

„Det var så det.“

De andre biler var også stoppet midt på den store
uendelige strand. Rune kiggede ud til højre. Han så fader
Abraham i bilen ved siden af. Det hvide skæg vippede op
og ned. Sådan så det ud, når fader Abraham bad.

Da tidevandet begyndte at komme, sagde far:

„Nu begynder det. Nu skal vi bede. Det er nu, vi skal
påkalde Herren.“

Far lagde sin højre hånd oven på mors. Rune lagde sin
hånd øverst. Så messede de bønnen.

„Du almægtige Fader, hør os. Se os. Vi er dine børn …“

Nu var vandet trængt helt op til bilens ruder. Det så
virkelig underligt ud. Ligesom den gang Rune sad i
bilen, mens de kørte ind i en bilvask. Vandet drev ned ad
ruderne. Præcis som nu.