F. Scott Fitzgerald

Historier fra jazztiden

Noveller 1920-39

Udvalgt, oversat og med indledning af Hans Hertel

Lindhardt og Ringhof

Indledning

Novellisten Scott Fitzgerald

I 2012 fik F. Scott Fitzgerald en posthum æresoprejsning – 72 år efter sin død.

Det sophisticatede ugeblad The New Yorker har siden 1925 været stedet hvor det var et ridderslag at blive trykt, for de trykte kun det bedste, men selv de kunne tage fejl. Med 76 års forsinkelse måtte bladet vedgå at man i 1936 urimeligt havde afvist en novelle af den navnkundige Scott Fitzgerald. Om historien – “Tak for ilden” – hed det i redaktionens vurdering i 1936: “... aldeles udelukket. Den forekommer os så besynderlig, så ulig hvad vi ellers associerer med ham og virkelig alt for fantastisk.” Men da Fitzgeralds familie i 2012 genfandt den afviste novelle i hans papirer og igen tilbød den til bladet, måtte redaktionen sluge kamelen og trykke historien.

For fremtiden vil den genfundne og højst originale kortnovelle formentlig indgå i alle udvalg af Fitzgeralds novellekunst, ligesom den er med i dette bind. Og ud over hvad afvisningen i 1936 fortæller om samtidens fordomme om forfatteren, så bekræfter æresoprejsningen hans litterære status tooghalvfjerds år efter hans død.

Det samme gjorde instruktøren Robert Altmans poetiske film A Prairie Home Companion (2006). Den følger det sidste radioshow i en mangeårig serie, sendt fra The Scott Fitzgerald Theatre i forfatterens fødeby St. Paul, Minnesota, som et investeringsfirma nu vil gøre til parkeringshus, og sidst i filmen tager husdetektiven teatrets Fitzgerald-statuette under armen for at bringe den i sikkerhed.

For modsat så mange af sine samtidige fra mellemkrigsårene er Fitzgerald absolut ikke til ophugning, men tværtimod en klassiker der står og kan ses. Også ses på film – som i David Finchers 2008-filmatiserering af fortællingen “Det sære tilfælde Benjamin Button”, løftet frem til tiden 1918-98, og i Baz Luhrmans nye filmversion af Den store Gatsby fra 2013, til afløsning af Jack Claytons film fra 1974.

Den stjernestatus hænger også sammen med at amerikansk litteratur ikke har nogen mere ærkeamerikansk myte end den om Francis Scott Fitzgerald (1896-1940), hans storhed og fald. Middelklassedrengen fra Midtvesten, der blev jazztidens krønikeskriver og stjerne, men gik i hundene i druk og derpå i graven som fireogfyrreårig. Ja, sidste fase udspilledes endda – for at det ikke skal være løgn – i mellemkrigsårenes nye Mekka: down and out in Hollywood.

Unge Scott fra St. Paul, Minnesota kom på det fine øststatsuniversitet Princeton og så ind i hæren, men til sin skuffelse nåede han ikke med de amerikanske tropper til Europa i det sidste år af Første Verdenskrig 1917-18. Han forelskede sig i sydstatsskønheden Zelda (“den smukkeste pige i Alabama og Georgia”), men helt i “de forgyldte år”s stil fik han først den krævende unge dame da han slog igennem som forfatter.

Gennembruddet med succesromanen This Side of Paradise (1920) – i elleve oplag! – faldt sammen med deres bryllup, og deres liv tegnede længe som et mirakel på denne side af paradis. De var kun i deres egne tyvere da de blev inkarnationen af 20’ernes dyrkelse af ungdom, rigdom og hektiske fornøjelser – altid i medierne, altid på vej op og ind i det fine selskab, altid på farten i en rastløs verden af charleston, hjemmebrændt sprit, hurtige biler og åbne kufferter. Paris og den franske riviera – Cannes-Antibes-Nice-Monte Carlo – blev i 20’erne deres andet fædreland.

Så kom regningen, mens ulykkerne væltede ned. En latent skizofreni slog ud hos Zelda, og hun gik fra den ene dyre privatklinik til den anden, først i Schweiz, så i USA, hvor hun i 1943 indebrændte på et sindssygehospital i North Carolina. Og Scotts alkoholisme blev til en kædereaktion af pinligheder, sygdom, skrivekrampe og gæld, indtil han endte som glemt scriptwriter i Hollywood og døde af et hjerteslag i 1940 – som sagt kun lige fyldt fireogfyrre.

Op- og nedturen kan skæres ud i tørre tal. Honoraret for hans første noveller steg rask fra 30 til 1.000 dollar i 1920. På højden i 1929 var han stjerne i The Saturday Evening Post, USA’s mest læste ugeblad med et oplag på 2,7 millioner, der betalte ham 4.000 dollar for en ny novelle (i 2013 svarende til mindst 50.000 dollar), og samme år tjente han 30.000 dollar bare på noveller. Men i 1940 var hans markedsværdi sunket så drastisk at Esquire kun ville betale 250 dollar for en ny historie, og hans forlag, Scribner’s, solgte det år ikke ét eksemplar af hans ni bøger. Han var for længst død da han døde. Først i 50’erne begyndte genopstandelsen.

Selv mente Fitzgerald at hvis han skrev ærligt om sig selv, ville han også skildre sin tid. Det slog til – i overmål: Hans kometopstigning faldt sammen med 20’ernes boom og hans nedtur med 30’ernes depression. Derfor er det så svært at filtre manden og hans værk ud fra myten, og sådan havde han det også selv: “Somme tider aner jeg ikke om Zelda og jeg virkelig eksisterer, eller om vi er personer i en af mine romaner,” koketterede han. Miraklet er at han transponerede det hele til stor kunst – også ydmygelsen, angsten og smerten.

Hans første romaner spejlede den berømte “fortabte generation”s krydsning af grådig livslyst, kynisme og desperat livslede: “Here was a generation grown up to find all gods dead, all wars fought, all faiths in man shaken.” Men der var også lysten til at gøre det bedre end forældrene i et åbent og ærligt samfund uden hæmninger. Fitzgerald er mest kendt for sine romaner, især Den store Gatsby (1925) og Natten er blid (1934), men novellerne fastholder endnu tydeligere denne generationsoplevelse, og han fik et enormt publikum gennem magasinpressen.

I sine femogtyve aktive forfatterår skrev han næsten 180 noveller og skitser, og sandt nok er der en del maskinprodukter imellem, skrevet med venstre hånd og ryggen til for at tjene til ægteparrets ekstravagancer – og siden til de psykiatriske klinikker. Men selv når Fitzgerald skrev til de glittede blade med de store oplag – Collier’s, Metropolitan, McCall’s, Liberty, Red Book, The Smart Set, Scribner’s Magazine, The Metropolitan Magazine og som sagt især Post, hvor 65 historier blev trykt – satte han en ære i at være professionel, altid professionel, og de bedste historier fastholder suverænt “the sense of time and place, the sense of being there”, som han sagde. Og netop fordi han blev læst som ingen andre – Hemingway kom først til senere og aldrig i de oplag – var han med til at gøre jazztiden til et begreb og forme dens stil. Tidsbevidstheden fremgår allerede af titlerne på hans første to bind noveller: Flappers and Philosophers (1920) og Tales of the Jazz Age (1922).

De år, sagde han senere, “gav ham flere penge end han havde drømt om, simpelthen ved at fortælle folk at de følte som de gjorde”. Novellerne registrerer livsstil og livsholdninger i spiritusforbudets og højkonjunkturens højtgearede tid, erotiske omgangsformer, snobberi og andre forlystelser. Men vigtigere er det skjulte psykologisk-moralske drama. Et hovedtema er succesdrømmen og dens bagside, de riges verden med dens love og ritualer, forkælelsen og afstumpningen. Romanen om den ensomme spritsmugler Gatsby fastholder hans skrækslagent-betagne forhold til de rige, hans krydsning af opulent tingsbetagelse og smerte over rigdommens bagsider og kærlighedens flygtighed. Samme ambivalens ses tidligt i de lange noveller “Vinterdrømme” (1922) og “Den rige unge mand” (1926) – den sidste en komprimeret udviklingsroman der bliver til en afviklingsroman om forstening.

Som én af de første skildrer Fitzgerald 20’ernes nye emanciperede kvindetype som barn af krigsårenes selvstændiggørelse. Typen tegnes som attraktive kvinder med benene på jorden og ben i næsen, men også som umodne, behagesyge flappers. Symbolet på konkurrenceånden er de endeløse stag dances, hvor pigernes popularitet måles på hvor mange mænd der “bryder ind”. Medaljens bagside er de kolde cigarer med de mopsede ambitioner der gør kærlighed og ægteskab til licitationer om højeste bud.

Tidens ungdomsdyrkelse vender Fitzgerald på hovedet i den fantastiske fortælling om “Det sære tilfælde Benjamin Button” (1922) der fødes som halvfjerdsårig og lever livet baglæns.

Den gyldne tid – Fitzgerald bruger selv udtrykket i “Den rige unge mand” – er fra starten undermineret af nemesis. Nede under den blanke jazzstil og den hidsige energiudfoldelse lurer den neurotiske rodløshed og narcissisme, og børskrakket i Wall Street i oktober 1929, da aktiekurserne faldt med tre fjerdedele hvorefter arbejdsløsheden steg til en fjerdedel af arbejdsstyrken, er varslet i Fitzgeralds noveller – og kom derpå til at præge hans symbolsprog.

Han bruger metaforen “emotionel bankerot” som titel på den sidste af fem historier om den hårdkogte Chicago-pige Josephine Perry (1930-31). Hans livssyn var at mennesker har en vis mængde “emotionel kapital”, og at kynisk eller tankeløst storforbrug efterlader dem ude af stand til at generere nye følelser. Det er det der sker med de privilegerede antihelte i “Vinterdrømme” og “Den rige unge mand”, og nedtællingen følges senere detaljeret i romanen Natten er blid.

Forfatterskabets anden fase fra og med kriseåret 1929 er Tømmermændenes tid. Selvransagelsen og resignationen giver fra slutningen af 20’erne novellerne en dybere, mere personlig tone – som seismografiske vibrationer i “Barsk overfart” (1929) og “En Europa-tur” (1930), som pinagtig ensomhed i “Gensyn med Babylon” (1931) og “En forfatters eftermiddag” (1936).

Selv midt i Fitzgeralds glitrende ugebladshistorier er der en melankolsk-ironisk undertone og “a touch of disaster”, som han sagde, og jo dybere han blev engageret i sin egen krise, jo strengere blev han i kravene til kunstnerisk ærlighed. Fra 1929 handler novellerne mest om det nære han havde hjertet fuldt af – forholdet til Zelda, til datteren Scottie, til det der druknede alt andet: drikkeriet. I et desperat glimt i sine Notebooks opsummerer han sit liv sådan: “Drunk at 20, wrecked at 30, dead at 40.”

I disse eksistentielle noveller er handlingen tit reduceret til et minimum, en følelsestilstand. Kunne han ikke skrive om andet, skrev han om trætheden, angsten, blokeringerne. Men han gør det alment ved at fjerne alt føleri, skabe afstand til sig selv, præcisere og objektivere – som i “Ti år ud af kalenderen” (1939), hvor arkitekt Trimble genser New York efter sit “tabte årti” druknet i sprut.

Her indtager den nyfundne novelle “Tak for ilden” (1936) en undtagelsesstilling – så sær at The New Yorker altså ikke turde lege med. Som en art parabel eller lignelse, men med ironisk let hånd omsætter den alkoholen til den trætte Mrs. Hansons forbudte glæde ved cigaretterne, og her tre år efter ophævelsen af spiritusforbudet i 1933 er der indført antiryge-lovgivning. Men tilsyneladende ser Jomfru Maria mere liberalt på Mrs. Hansons stofafhængighed, og her slår Fitzgerald smukt og forsigtigt et lille vindue op ud mod et religiøst-spirituelt perspektiv.

Sådan går der en lige linie fra jazzhistoriernes forvarsler om rastløshed og opløsning over desillusionen til anfægtelserne og selvopgøret i de sene noveller. Det var som sagt både Fitzgeralds og Amerikas udvikling, og stærkere end sine samtidige peger han på kontrasten mellem skin og virkelighed, på omkostningerne ved dyrkelsen af succes, rigdom og popularitet som USA helst vil gøre til et sundhedstegn – og ved dyrkelsen af “den gamle verden”, som ægteparret i “En Europa-tur” har gjort til en legeplads, der til gengæld har kostet dem “troen og kærligheden og helbredet”.

“En Europa-tur” blev skrevet efter Zeldas første mentale sammenbrud, under hendes indlæggelse på en privatklinik i Schweiz (som Fitzgerald resigneret skrev: “Schweiz er et land hvor meget få ting begynder, men mange ting ender”). Historien foregriber helt til navnet Nicole romanen Natten er blid (1934, revideret version 1939), hvor 20’ernes nyrige amerikanere som græshoppesværme besætter den franske middelhavskyst og efterlader den – og sig selv – nedslidt og hærget. Det er Fitzgeralds mest tragiske roman, hvor lægen Dick Diver gradvis går i opløsning som symbol på alt det der også begynder med D: decay, dissipation, disintegration, desperation, doom og destruction.

I disse noveller og denne roman forstår man hvorfor Fitzgerald har fået så central en placering i amerikansk litteratur som tidsskildrer og moralist. Men dybt i forfatterskabet ligger også en almen oplevelse af livets grundvilkår. I hans bedste fortællinger bliver hans skærpede sanselighed til en intens følelse af og for forgængeligheden, det tragiske, og selv i de sidste desperate noveller kan han få sproget til at løfte sig til små mirakler af poetisk friskhed, så det samtidig, midt i vemoden, synger og dufter af verdens uendelighed af ubrugte muligheder.

Det gælder også The Last Tycoon (på dansk: Den sidste mogul), den smukke roman om Hollywoods barske fortryllelse som han skrev på ved sin pludselige død i 1940. Hans ungdomsven, kritikeren Edmund Wilson udgav den i 1941, fulgt af udvalget The Crack-Up (1945) med essays, breve og notesbøger. De faldt på klippegrund. Næsten ingen læste jazztidens på alle måder forhenværende forfatter, der for længst var sat i skyggen af den yngre rival Hemingway. Hemingway selv fortsatte sin konkurrence med Scott efter døden i den giftige efterladte erindringsbog A Moveable Feast (udgivet 1964, udvidet udgave 2009), på dansk Der er ingen ende på Paris.

Fra 50’erne begyndte Fitzgeralds stjerne at stige, da kollegaen Malcolm Cowley gik på genopdagelse i hans novellekunst med udvalget The Stories of F. Scott Fitzgerald (1951), og da litteraturforskeren Arthur Mizener genudgav en snes sene noveller i Afternoon of an Author (1957). Op gennem 60’erne og 70’erne kom endnu fire bind med historier af ham – i øvrigt også af den ligeledes skrivende Zelda. Med Matthew J. Bruccolis 776 siders tamp The Short Stories of F. Scott Fitzgerald (1989) har han fået endelig klassikerstatus som novellist. Der er skelet til alle disse udvalg i redaktionen af denne nyudgave.

Siden 70’erne har forskerne gennemtrawlet forfatterskabet fra alle synsvinkler – for ikke at tale om Fitzgeralds dramatiske biografi. Hver sten og hver blondine er vendt. Men når både forskere og læsere – ikke mindst unge – dyrker hans bøger, skyldes det naturligvis ikke hans liv som an American Tragedy, men hans skrivekunst og indsigt.

I det nye årtusind sælger hans forlag hvert år flere eksemplarer af hans bøger end de solgte sammenlagt i hans levetid, og han udkommer i mængder af billigudgaver på alverdens sprog. Så uransagelige er succesens veje, selv for en forfatter hvis hovedtema var at forstå den amerikanske drøm.

Her i Danmark fyldte vor helt længe ikke meget i det litterære landskab. Han blev præsenteret tidligt, om end kort i tidens to oversigtsværker: Frederik Schybergs Moderne amerikansk litteratur 1900-1930 (1930) og Sven Møller Kristensens Amerikansk litteratur 1920-40 (1942). Men læst blev han ikke, selv ikke af vores jazztids forfattere – Tom Kristensen, Knud Sønderby og Jens Gielstrup.

Først i 1948 fik vi Den store Gatsby på dansk, men skævt lanceret, for dengang skulle amerikansk litteratur helst sælges som filial af “de hårdkogte”, og Fitzgerald blev ikke solgt. Det gjorde ej heller Natten er blid da den kom i 1954. Med 60’ernes genoplivelse af mellemkrigstiden fik han igen sin chance – inklusive de to bind Historier fra jazztiden og En forfatters eftermiddag (1967) der er forløbere for nærværende udgave. Siden har vi fået oversættelser af de satiriske Hollywood-noveller Pat Hobby (1988) og Hollywood-romanen Den sidste mogul (2008) samt ungdomsromanen De smukke og fortabte (2007) – og nyoversættelser af Gatsby (2004) og Natten er blid, nu kaldet Blid er natten (2012) (se bibliografien bagest s. 295).

Inden da havde han – ligesom sin yngre arvtager J.D. Salinger – inspireret danske forfattere der fra omkring 1960 var ved at stemme ungdomsromanen om, især Klaus Rifbjerg og Anders Bodelsen. Og flere vil måske komme til, nu da F. Scott Fitzgerald er en selvfølgelig klassiker – også som novellist. Nye generationer kan roligt begynde her.

Hans Hertel

Den gyldne tid

Bernice bli’r bobbet

1

Lørdag aften efter solnedgang kunne man stå ved første teested på golfbanen og se vinduerne i klubhuset som en gul horisont over et meget sort og oprørt hav. Bølgerne i dette hav, hvis man kan sige det sådan, udgjordes af hovederne af mange nysgerrige caddier, et par af de mere kvikke chauffører, den professionelle spillers døve søster – og oftest var der en del spredte, usikre bølger der kunne være rullet indenfor hvis de havde haft lyst. Det var galleriet.

Balkonen var indenfor. Den bestod af den kreds af kurvestole som stod langs væggen i det kombinerede klub- og ballokale. Til festerne disse lørdag aftener var balkonen hovedsagelig af hunkøn; et stort babel af midaldrende damer med skarpe øjne og ishjerter bag stanglorgnetter og store barme. Balkonens hovedfunktion var at være kritisk. Nu og da gav den modstræbende udtryk for beundring, men aldrig for billigelse, for det er velkendt blandt damer over femogtredive at når unge mennesker er ude at danse om sommeren foregår det med de værst tænkelige hensigter, og hvis de ikke til stadighed udsættes for isnende blikke, vil omstrejfende par foretage sære, upassende afstikkere ud i hjørnerne, og de mere populære, farlige piger vil nu og da blive kysset i intetanende enkers parkerede limousiner.

Men, trods alt, er denne kritiske kreds ikke tilstrækkelig tæt på scenen til at kunne se aktørernes ansigter og fange den mere subtile mimik. Den kan kun se misbilligende ud og læne sig frem, stille spørgsmål og drage konklusioner baseret på et sæt velkendte postulater – for eksempel: Enhver ung mand med en betydelig indkomst lever livet lige så farligt som en jaget agerhøne. Den lærer aldrig at forstå det drama der foregår i ungdommens omskiftelige, halvbarske verden. Nej; loger, orkesterpladser, solister og kor repræsenteres af virvaret af ansigter og stemmer der vugger op og ned til de vemodige afrikanske rytmer fra Dyers danseorkester.

Fra Otis Ormonde på seksten, der har to år tilbage på Bill School, til G. Reece Stoddard der har eksamensbeviset fra Harvard Law hængende over skrivebordet; fra lille Madeleine Hogue, hvis hår stadig føles fremmed og ubekvemt oppe på hovedet, til Bessie MacRae der har været midtpunkt lidt for længe – i over ti år ... Dette virvar er ikke blot scenens centrum, men rummer også de eneste mennesker der har frit udsyn til den.

Med en touche og et brag holder musikken op. Parrene smiler kunstigt og henkastet til hinanden, gentager lidt anstrengt “la-de-da-da-dum-dum”; så overdøver larmen af unge pigestemmer det kraftige bifald.

Nogle få skuffede enlige herrer, der var blevet hængende midt ude på gulvet på vej til at bryde ind, trak sig sløvt tilbage til væggene, for det var ikke som ved de vilde juleballer – disse summer hops blev kun regnet for behageligt varme og spændende, og selv de yngre gifte par rejste sig og gennemførte gammeldags valse eller frygtindgydende foxtrots under yngre brødres og søstres overbærende munterhed.

Warren McIntyre, der tilfældigvis gik på Yale og var en af de uheldige enlige herrer, ledte i sin smokinglomme efter en cigaret og slog et slag ud på den store, halvmørke veranda, hvor enkelte par sad spredt rundt om ved bordene og fyldte den lanterneoplyste nat med utydelige ord og usikker latter. Nu og da nikkede han til de mest nærværende, og for hvert par han passerede dukkede en eller anden halvglemt stump af en historie op i hans tanker, for det var ikke nogen stor by, og alle havde roller i alles fortid. Der var for eksempel Jim Strain og Ethel Demorest, der havde været uofficielt forlovet i tre år. Alle vidste at så snart det lykkedes Jim at blive i et job mere end to måneder, ville hun gifte sig med ham. Men hvor så de alligevel ud til at kede sig, og sikke træt Ethel dog så ud når hun i ny og næ kiggede på Jim, som om hun spekulerede på hvorfor hun havde ladet sine følelser slynge sig op ad sådan en skæv og forpjusket poppel.

Warren var nitten og havde temmelig ondt af de venner der ikke var kommet på college i øststaterne. Men som de fleste unge mænd pralede han fantastisk af pigerne i sin hjemby når han var væk fra den. Der var Genevieve Ormonde, som regelmæssigt tog rundt til baller, weekender og fodboldkampe på Princeton, Yale, Williams og Cornell; der var den sortøjede Roberta Dillon der var lige så berømt i sin generation som Hiram Johnson eller Ty Cobb; og så var der naturligvis Marjorie Harvey, der – foruden at hun havde et feagtigt ansigt og en tunge der blændede og forvirrede én – allerede og med god grund blev fejret fordi hun til sidste års pump-and-slipper-bal i New Haven havde slået fem vejrmøller i træk.

Warren, der var vokset op i samme gade som Marjorie, havde længe været “vild med hende”. Somme tider så hun ud som om hun gengældte hans følelser med en svag taknemmelighed, men hun havde underkastet ham sin ufejlbarlige prøve og højtideligt meddelt ham at hun ikke elskede ham. Hendes prøve bestod i at så snart han var ude af syne, glemte hun ham og gik ud med andre fyre. Det var nedslående for Warren, især i betragtning af at hun havde været borte på små ture hele sommeren igennem, og hver gang hun kom hjem, bemærkede han de første to-tre dage efter store bunker breve på bordet i Harveys forstue, alle sammen adresseret til hende med diverse maskuline håndskrifter. For at gøre det hele endnu værre havde hun hele august haft besøg af sin kusine Bernice fra Eau Claire, og det forekom umuligt at træffe hende alene. Altid måtte man finde en eller anden der kunne tage sig af Bernice så længe, og det blev sværere og sværere jo længere august skred frem.

“Warren” – en svag stemme lige ved siden af brød ind i hans tanker, og da han vendte sig fik han øje på Marjorie, blussende og strålende som sædvanlig. Hun lagde en hånd på hans skulder, og et næsten umærkeligt skær lagde sig over ham.

“Warren,” hviskede hun, “gør mig en tjeneste – dans med Bernice. Nu har hun hængt på lille Otis Ormonde i næsten en time.”

Skæret over Warren aftog igen.

“Jo da, det skal jeg nok,” svarede han uentusiastisk.

“Det har du ikke noget imod, vel? Jeg skal nok sørge for at du ikke kommer til at hænge på hende.”

“I orden.”

Marjorie smilede – med det smil der var tilstrækkelig belønning.

“Du er en engel, jeg er mægtig taknemmelig for det.”

Med et suk så englen sig omkring på verandaen, men Bernice og Otis var ikke til at få øje på. Han gik indenfor igen, og der foran damernes garderobe fandt han Otis som midtpunkt i en gruppe unge mænd der var halvkvalte af grin. Otis stod og svingede et stykke træ han havde fundet, mens han udfoldede sine talegaver.

“Hun er gået ind for at ordne håret,” meddelte han ophidset. “Jeg står og venter på at komme til at danse en time til med hende.”

De andre lo igen.

“Hvorfor er der ikke nogen af jer der bryder ind?” råbte Otis fornærmet. “Hun vil gerne have lidt mere afveksling.”

“Jamen, Otis, du har jo først lige vænnet dig til hende,” gjorde en af hans venner ham opmærksom på.

“Hvad handler det bræt om, Otis?” spurgte Warren med et smil.

“Brættet? Nå, det? Det er en kølle. Når hun kommer ud giver jeg hende en på hovedet med denher og slår hende tilbage igen.