BILLE & BILLE

Nattens gerning

Susanne, Klaus, Søren, Knud, Lars Bo og Niels
− søster og brødre

“Uvidenhed er sindets nat, en nat uden måne eller stjerner.”
Konfutse

* 1 *

En frafalden. Han smagte på ordet, vænnede sig til det. Var det sådan, de andre så ham? Gammaglimtenes første refusenik. En vantro?

De kunne rende ham.

Solen havde passeret horisonten, men smed stadig tykke bundter af lys fra sig som en torvesælger før fyraften. Ti for to. Det hele for det halve.

Han trak en af de store metalporte til side og puffede en trækasse hen foran åbningen. Kassen var for lav til at være behagelig for en mand af hans højde. Til gengæld var hans udsyn over landskabet perfekt. Han satte sig på kassens hårde træ og foldede armene over knæene.

Altid samme sted. Altid samme tidspunkt. Efter solnedgang. Lige før natten.

Han klappede sig på lommen for at sikre sig, at han havde husket cigaretterne.

Et par hundrede meter nede lå skyerne som et jævnt tæppe og glødede i rødt og orange. “De lækre bølgelængder” som hans datter kaldte dem. Rutineret tog han bestik af skydækkets dunede totter af vanddamp. Vindens opdrift mod vanddampens tyngde. Tryk og modtryk. Skyerne ville blive, hvor de var.

Han tjekkede tiden. Nogle få sekunder endnu. Så ville den runde bygning langsomt begynde at dreje om sin egen akse, præcis som han havde indstillet den til, og han ville få verdens mest fantastiske karruseltur. I roligt tempo ville de andre observatorier glide forbi. Verdens smukkeste bygninger. Hvide eller sølvskinnende, runde eller firkantede. Alle ville de ligge og lyse under ham på bjergryggen i solnedgangens bløde lys.

Han strøg en hånd gennem sit korte, grå hår og tændte den første cigaret.

Tre minutter for hver omgang. I ni lange minutter ville han føle, at tiden kunne skrues tilbage. At intet var for sent.

Han vidste godt, at det var naivt. Han kunne bare ikke lade være.

Et ryk i bygningen sendte et stød af forventning gennem hans krop. Metal skurrede mod metal.

Nu skete det. Under ham begyndte landskabet langsomt at glide forbi. Det samme panorama som altid og alligevel fuldstændigt nyt.

Han kendte hvert lille fremspring, hver strittende busk på dette fuldendte bjerg to tusind fire hundrede meter over havets overflade, jordens tredjebedste sted for astronomer. Der var Atacama-ørkenen i Chile, der var Mount Mauna Kea på Hawaii, og så var der her. En bjergtop på Kanarieøen La Palma. Højt oppe, så skyerne sjældent blokerede for udsynet. Rolig luft uden for meget turbulens, der kunne forstyrre observationerne. Mørke nætter.

Selvfølgelig var der også ulemper. Af og til blæste sand fra Sahara ind over øen, hvirvlede op ad bjerget og lagde sig til hvile på spejlet. De fine sandkorn gjorde det sværere at se lyset fra stjerner og galakser. Mørket var heller ikke så tæt, som det havde været. Byerne var vokset.

Og så var der spanierne.

Han smilede skævt. Det problem havde de fundet en løsning på. Indtil videre. Men deres spanske værter gik til vaflerne nu. Prisen var skruet op. Dem og deres forbandede stolthed. Stort spejl, små resultater. En grim kombination for spansk forfængelighed.

På den anden side. Uden spansk machismo ville han ikke sidde her.

Han gjorde sig ingen illusioner. Spanierne var hans mindste problem.

Udsigten var skiftet fra det flammende skyhav, hvor bjergsiden faldt brat ned mod havet, til et kuperet landskab, badet i rødgyldne farver. Hvide og blanke bygninger drejede sig ind i hans synsfelt.

Hans danske kolleger derimod. Han vidste, at de vidste. Det hårde glimt i deres øjne. De stive nik. Tidsspilde var den ene synd, de aldrig tilgav. Og det var lige præcis, hvad han gjorde heroppe. Spildte tiden.

En gang om måneden sad han på et af verdens fineste observatorier med udstyr for mange millioner og brugte kostbare timer på ingenting. Eller næsten ingenting.

Han udførte nattens bundne opgave med et minimum af omhu. To minutter og nogle få høflige bemærkninger. Det var alt, hvad hans lyssky forehavende krævede af ham.

Resten af tiden drømte han. Eller kiggede på Venus. Ikke på Mars, der trak overskrifter og bevillinger. Ikke på fjerne galakser, hvor stjerner blev født i tiden før tiden. Men på Venus. Jordens nærmeste nabo. Så tæt på.

Netop dette teleskop var ideelt til formålet. Spejlet kunne vippes til næsten lodret. Derfor kunne det fange lyset fra Venus, selv når Venus kun stod nogle få grader over horisonten. Aftenstjerne. Morgenstjerne.

Navne uden mening. Venus var ikke en stjerne. Venus var en planet. Alligevel kaldte også han hende for stjerne i sit hjerte.

Morgenstjerne. Aftenstjerne.

Bygningen var nu roteret en halv omgang. Tyve tons metal, cement, kikkert, spejl og computere drejede med. Alt sammen kun for hans fornøjelses skyld.

Under ham svævede en rovfugl. Han vidste, at nådesløse magtkampe udspillede sig i tusmørket mellem hårde klipper og tørre buske. I disse minutter afgav dagens konger al magt til nattens despoter. Om lidt ville musvåger og tårnfalke intet kunne se, og deres bytte ville i stedet tilhøre uglerne. Flagermus ville erobre rummet, mens krager og sangfugle søgte ned mod nåletræerne længere nede ad bjerget. Cikader ville tie. Firben søge skjul.

Imens ville han bare dreje rundt. Rundt og rundt i en verden, der sitrede af forandring. Gik fra dag til nat. Fra lys til mørke. Fra varme til kulde.

Tre omgange havde han bevilliget sig selv. Drejetid. Drømmetid.

De andre havde opgivet ham. De vidste bare ikke, hvad de skulle stille op. Ikke så længe, han løste sin særlige opgave. Den, de ikke selv ville røre ved.

Hvide og blanke bygninger gled igen ind i hans synsfelt. Indenfor var englændere, italienere, belgiere og hollændere ved at gøre sig klar til nattens opgaver. Han kendte deres rutiner. Om lidt ville de åbne for kuplerne og indstille kikkerter og spejle. Inden da havde de fyldt flydende kvælstof på instrumenterne for at holde temperaturen nede. De havde tjekket filtre, kontrolleret linser, repeteret positioner på stjerner og galakser og lagt de førte kommandoer ind på deres computere.

Nu sad de og ventede. På mørket.

De fleste ville sidde med en uforløst spænding i kroppen. Var det mon i nat, de ville se noget uventet? En overraskende variation i en dobbeltstjerne. En lille skævhed i en fjern galakses beregnede bane. Noget, der ville tegne et helt nyt mønster? Nervøst ville de rykke frem og tilbage i deres kontorstole, mens de småsludrede uden at sige noget. Som han selv havde gjort det engang. For længe siden.

Han var tilbage ved den stejle side af bjerget. Laget af skyer under ham var nu Anton Berg-farvet. I det skrå lys var alle totter og bølger tydelige. De fik skydækket til at virke solidt, som om man kunne gå på det. Han smilede. Endnu en illusion om fasthed. Han vidste præcis, hvornår hans karriere var endt. Hvornår ilden i ham var gået ud. Han opdagede det ikke, mens det skete. Men bagefter vidste han det, på dato.

De havde jagtet gammaglimt. Danske astrofysikere og så resten af verden. Sådan følte han det. Sådan følte de det.

I uger og måneder var der ikke sket en bønne. Og så var de kommet på stribe. Tre gammaglimt i streg. 23. marts, 24. marts, 28. marts.

Nat efter nat havde de knoklet som sindssyge, været svimle af træthed, spændt ud mellem håb om gennembrud og frygt for at begå fejl. De havde observeret, samlet data, analyseret, samlet nye data. Omsider var det blevet weekend, og alle tog hjem for at hvile ud. Troede de.

Så var alarmen gået igen. Signalet kom fra HETE-2-satellitten, deres aldrig sovende spejder i rummet. De var styrtet tilbage til deres instrumenter. Og de havde nået det. Søvndrukne, overspændte og febrile. De havde nået det.

De følgende timer fandt de eftergløden fra et gammaglimt, der var tættere på Jorden end noget andet gammaglimt, de nogensinde havde oplevet. En enestående chance. Med rødsprængte øjne og tyndslidte nerver var de fortsat med at måle og tænke og beregne og fodre nogle af verdens stærkeste computere med helt nye data. En uge havde det taget dem. Så var de i mål.

Da havde de knækket koden til universets mest voldsomme begivenheder siden Big Bang.

Hans hold beviste, at meget store stjerners indre kan kollapse og slynge deres ydre lag ud i rummet i en gigantisk eksplosion, et sidste lydløst skrig.

Hans gruppe påviste forbindelsen mellem supernovaer og gammaglimt.

Hans forskere hentede ny viden om universet ned til menneskene. Han huskede stadig følelsen. Triumfen. Sejren. Ilden.

Og så var det slut. For ham.

Senere havde de gjort nye opdagelser. Fanget nye gammaglimt. Større gammaglimt. De havde stirret så langt ud i rummet og så langt tilbage i tiden, at de nærmede sig universets fødsel.

Han var ligeglad.

En dag havde han vidst det. At hans liv var delt i et før og et efter. At han selv var en døende stjerne, bortset fra, at han ikke eksploderede, men sygnede hen. Og at han var indforstået med sin skæbne.

Kun hans intelligens og erfaring og et højt forbrug af ph.d.-studerendes arbejdskraft havde holdt ham oppe. Han havde produceret sine artikler. Han havde fået sine bevillinger. Men de andre vidste det. Og snart ville det være slut.

Så snart det spanske problem var løst, ville han trække sig tilbage. Han ville bruge tiden sammen med sin familie. Hellige sig det nære. Sit eget kosmos. Mærke sin kones hår og sit barnebarns fingre. Måske skulle han købe en amatørkikkert og give sig til at stirre på månen?

Han smilede ved tanken, tog et sidste sug af cigaretten, det var, som om de smagte bedre heroppe i den tynde luft. Som en anden bebumset skoledreng ville han beundre månens kratere og stirre forgabt på dens forrevne overflade.

Solen og skyerne var nu nået til det sidste favntag, en overdådig finale i guld og purpur.

En lyd fik ham til at dreje hovedet.

Uventede skridt trængte gennem bygningens raslen og køleanlæggenes brummen.

“Nå. Det er dig!” sagde han og vendte sig hurtigt igen for at skjule sin irritation. Hvorfor kunne man aldrig få fred? Han var optaget. Var det virkelig så svært at se?

Slaget i baghovedet nåede han knap nok at registrere. Han var bevidstløs, da han blev skubbet ud gennem åbningen. Han mærkede det ikke, da han landede nogle meter nede på det smalle metalgitter, der sad som en svalegang rundt om observatoriet. Han hørte ikke lyden af bygningen, der blev ved med at dreje. Eller af jerntrappen, der kom tættere på.

Havde han været ved bevidsthed, ville han nu have sendt en bøn til Venus om, at trappens sensorer fungerede. Mindet hende om, at bygningen og svalegangen hvilede på to forskellige fundamenter. At svalegangen altid stod fast, også når bygningen drejede. Og at trappen var svejset fast til bygningen og ville knuse alt på sin vej.

Venus Aftenstjerne ville forstå. Venus Morgenstjerne ville redde ham.

Han elskede dette nordiske observatorium på toppen af et fremmed bjerg. Han havde passet på det. Beundret det og beskyttet det. Derfor skreg det til himlen, hvis netop denne bygning skulle blive hans død.

Han ville have tryglet Venus om at gribe ind. Standse bygningen. Standse trappen.

Men han var ikke ved bevidsthed. Derfor sendte han ikke en sidste bøn om hjælp, da trappen nåede hans fod. Og Venus kunne ikke hjælpe ham.

* 2 *

Thea Vind løftede hovedet med et sæt. Hun så sig diskret omkring. Alles øjne var rettet mod redaktør Erik Johnsen, ligesom hendes egne havde været det, indtil de var gledet i. Bare et lille øjeblik. Ingen havde vist bemærket noget.

Officielt hed det redaktionsmøde. Reelt bestod det af, at redaktøren placerede sig selv for bordenden med en bunke papirer foran sig og sine tre medarbejdere forsamlet omkring sig. Redaktørens bunke blev mindre og mindre, efterhånden som invitationer, pressemeddelelser og forslag fra læserne blev fordelt med nogenlunde enslydende bemærkninger om opgavens hastende karakter. Dag efter dag. Det utrænede øje ville se kedsommelig rutine. Kendere ville vide, at hvert eneste papir kunne vise vej til en ægte nyhed. Et videnskabeligt gennembrud, regnskabsrod i millionklassen eller vennetjenester for offentlige midler på kanten af korruption. Selvfølgelig var de sjældne, disse perler af afslørende journalistik. Sådan var det på alle medier. Hendes problem var, at de blev sjældnere. I stedet voksede mængden af ligegyldigt rygklapperi over for forsk.nu’s bevillingsgivere.

Statistisk set burde hendes kollega Lasses bunke nu være på størrelse med hendes egen. Så meget for statistik.

“Nå, Thea. Du er med os igen?”

Fandens også. Hun undlod at svare.

Med og med. Hvor meget med behøvede man egentlig at være for at forstå opfordringerne fra redaktørens velplejede forbindelser? Hun skævede til Mia, redaktionens sekretær. Mias bunke bestod af administrative opgaver. Som altid sad hendes lyse hår perfekt, men under pandehårets lige linje var hendes blik på langfart. De skulle til Bornholm, hun og manden. Om tre uger.

Johnsen tog endnu et stykke papir frem. Thea undertrykte et gab. Ti mod en på, at det havde kurs mod hende.

Over for hende sad Lasse med rank ryg på sin stol med et årvågent udtryk i sit brede ansigt. Hænderne lå foldet på hans lille samling papirer. Han gik altid i mørke bukser og blå skjorter. I dag havde han valgt en lys karriereblå. Ærmerne havde fået et dobbelt opsmøg. En mand med ansvar. En mand, der var parat til at tage fat. Hun kunne se på hans hænder, at han stadig cyklede lange træningsture med Johnsen og en gruppe embedsmænd fra ministeriet. Brun håndryg, hvide fingre. De lignede hinanden, Johnsen og Lasse, tætbyggede, kompakte.

Ligheden stoppede ved deres ansigter. Lasse så konstant frisk ud, høj pande, lyst hår og klare blå øjne, der så ud, som om de havde fået for meget Photoshop. Johnsens ansigt var et knoldet landskab. Håret var gået fra mellemblondt til gråsprængt i de to år, han havde været hendes redaktør. Hans grå øjne havde et eftertænksomt udtryk. Det skulle man ikke lægge for meget i.

Nu tog han et nyt stykke papir op fra bunken og læste højt. Noget om et jubilæum. Københavns Universitet. Thea tvang sig til at spærre øjnene op. Her var alt for varmt. Hun fokuserede på en plakat på væggen over Johnsens hoved og forsøgte at tælle linjerne i det abstrakte motiv.

Gad vide, om hendes træthed virkelig skyldtes posttraumatisk stress, som hendes krisepsykolog mente. Hun var holdt op for et par uger siden. Det førte jo ikke til noget. Hun kunne ikke stille noget op med hans bekymring og gode råd. “Vær opmærksom på, om du reagerer aggressivt, og om du får humørsvingninger.” Hans neutrale tonefald var nøje afstemt med hans hovedbudskab. Alt kan kureres. “Læg mærke til, om du trækker dig væk fra venner og familie.” Hun havde nikket. Gid det var så vel. Som om hun havde venner. Som om hun kunne trække sig fra sin familie. Lige nu boede både nevøen og niecen i hendes soveværelse. Hun havde nikket igen. Mest, fordi hun ikke kunne holde sig vågen i den time, det tog, mens hun for 117. gang berettede om begivenhederne i Syrien. Og om, hvad hun havde tænkt. Og følt. Og frygtet. Måske led hun ikke af posttraumatisk stress, men snarere af postdramatisk kedsomhed.

Thea spændte mavemusklerne og hævede diskret sine fremstrakte ben nogle centimeter over gulvet. Og ned. Og op. Alle kneb var gode kneb nu. Inden mødet havde hun pjasket vand i ansigtet ude på toilettet. Spejlet over håndvasken havde ikke været nådigt. Hendes smalle ansigt virkede magert. Hendes korte, brune hår levede normalt et muntert liv med frodig vækst og egensindige hvirvler. Nu så det slapt og fedtet ud. Hendes øjne … Nåja, de var stadig grønne. Og så var det da positivt, at hun kunne se dem. Sådan da. Så søvnig som hun var i disse dage, var det ingen selvfølge.

“Thea!”

Hun rømmede sig, nev sig i hånden under bordet.

“Ja?”

“Vil du ikke være så elskværdig at holde dig vågen, mens du er på arbejde?”

Johnsens grå blik mønstrede hende, mere bekymret end uvenligt.

“Jo,” sagde hun hurtigt, “naturligvis. Jeg sov ikke så godt i nat.”

Løgn i hendes hals. Hun havde sovet som en sten. Hun havde været døden nær i Syrien. Tre gange havde hun troet, at nu var det slut. Livet. Hendes liv. Alligevel sov hun som et ubekymret barn. Ti timer hver nat. Plus det løse. Alligevel var hun hver dag døden nær af træthed.

Johnsen lod papiret falde ned på bordet ved siden af sin nu magre bunke og sendte det med et lille skub hen mod Lasse.

“Den tager du. Tag en fotograf med. Husk at få billeder af rektor og dekanerne. Og så selvfølgelig institutlederen på …” Han ledte efter navnet, men måtte opgive uden invitationen.

“Og Thea, du får en særlig opgave.”

“Ja?” Hun forsøgte at se kvik ud. Sagen i Syrien havde indbragt masser af hæder og omtale til forsk.nu. Hun selv havde høstet tilsvarende stor anerkendelse hos Johnsen. Men det var snart to måneder siden. Kontoen var ved at være tom, kunne hun se på hans blik.

Johnsen rejste sig og gik hen til døren. Mødelokalet var en del af Københavns gamle universitet med vinduer ud mod Købmagergade. Trægulve, fyldingsdøre, træpaneler op til hoftehøjde. Messinghåndtag på dørene.

Udenfor kunne hun høre den velkendte lydkulisse af mennesker i bevægelse blandet med råb fra kåde børn. Henne ved Rundetårn konkurrerede to mørklødede spillemænd på harmonika og violin med grønthandleren om at erobre den lille plads. De ville tabe stort, vidste hun. Trods spillemændenes forstærker ville deres følsomme wienervalse snart være jaget langt ned ad Die Schöne Blaue Donau. Også i dag gjaldede grønthandlerens stemme sejrsikkert i anprisning af årets første danske jordbær. “Røde og søde, spis dem med fløde.” Hans stemme slog op ad murene på Trinitatis Kirke. “Store og større. To bakker for fyrre.”

Thea lukkede øjnene, mens forestillingen om saftige bær trak mundvand. Juni var nyopgravede kartofler og pæoner i store bundter og hvide lys på kastanjetræerne. Juni var løfter om blide dage i sol og lette briser, der strøg om ens bare ben. Hun burde rejse sig nu, i dette øjeblik, og gå ud i verden. Væk fra forsk.nu. Væk fra arbejde og pligter. Hun burde …

“Ja, det er så Kaspar.”

Johnsens stemme klippede drømmen over.

Thea åbnede øjnene igen og så en ung mand stå i døråbningen. Johnsen trak ham ind i rummet. Fyren var høj som et udråbstegn og lige så smal. På fødderne bar han et par tunge, sorte støvler med blanke beslag på snuderne. En lang, sort skindfrakke nåede næsten ned til støvlerne. Hans hår sad stramt ind til ansigtet, samlet i en hestehale. Også det var sort. Om halsen sad et par høretelefoner, hvorfra der strømmede svag musik. Det lød som et symfoniorkester, hvor strygerne havde kuppet sig til magten.

“Kaspar Krøjrup kommer frisk fra Journalisthøjskolen. Vi fik bevilliget en praktikant, husker I nok, og vi er så heldige, at Kaspar skal være hos os i et år. Og du, Thea, bliver Kaspars vejleder.”

Tavsheden i rummet blev stående lige så ubevægelig som manden, der hed Kaspar.

Lasse rejste sig som den første med fremstrakt hånd efter et lystigt sideblik til Thea.

“Goddag. Jeg hedder Lasse.” Lasses hånd blev hængende i luften, indtil Kaspar tøvende tog den.

Praktikant? Bevilling? Thea ransagede sin hukommelse. Det måtte være sket, mens hun var væk. Hvorfor havde Johnsen ikke spurgt, om hun havde lyst til at være vejleder? Svaret gav sig selv. Fordi det var lige meget, om hun havde lyst eller ej. Fandens også.

Omsider kom hun på benene og bekæmpede den svage kvalme, der fulgte med. Sikkert også noget post-et-eller-andet. Hun satte sig igen med et nik til udråbstegnet, der stadig stod ret op og ned.

“Hej Kaspar,” sagde hun mat. “Glæder mig.”

Mia løsrev sig fra Bornholmeroverfarten og mumlede noget om et skrivebord, der kunne stå over for Theas.

Thea så på Johnsen. Han havde rejst sig og så ud, som om han var tilfreds med sig selv.

“Ja, vi skulle jo holde et møde,” sagde han henvendt til Kaspar, der stadig ikke havde rokket sig en millimeter. Hvad mon der var i vejen med manden? Hun studerede hans ansigt. Han var vinterbleg med tøvende træk, som om hans ansigt ikke kunne beslutte sig for en endelig form. Pæn, sådan set, grønne øjne, høje kindben, smal næse, kun munden var helt speciel og sad som en vandret streg. T treogtyve år, vurderede hun, måske fireogtyve. Gad vide, hvad der stak ham? Han stod jo og rystede.

Johnsen greb Kaspar om skulderen, vendte ham rundt og førte ham ud af rummet. Kaspars støvler lød tungt på trægulvet.

Thea skævede til Mia og Lasse. De stirrede skiftevis på hinanden og på døren, som Johnsen havde lukket efter sig uden at se sig tilbage.

“Øh, hvad skete der lige der?” spurgte Mia.

Thea rystede på hovedet. Det var ikke hendes bord. Men så gik det op for hende, at det var lige præcis, hvad Kaspar var. Hendes bord. Dag efter dag ville han sidde og stirre på hende med sin blege nervøsitet.

Thea mærkede rummet lukke sig sammen om hende. Hun havde brug for at være alene. Føle sig usynlig. Nu røg den sidste bastion. Hun trak vejret dybt. Ro på. Hun kunne vel sende ham ud på nogle reportager. “Et døgn med rektor”. Så skulle han afspadsere i mindst to dage. Måske en serie? Et døgn med prorektor, et døgn med dekanen for jura, for naturvidenskab, for humaniora, for biovidenskab. Og alle deres prodekaner. Der var nok at tage af. Universiteterne manglede ikke høvdinge. Alle hovedområder skulle selvfølgelig dækkes. Hvis det kneb med de store fjerbuske, kunne hun altid falde tilbage på næsten halvtreds institutledere. Og hvorfor egentlig begrænse sig til København? Havde forsk.nu måske ikke pligt til at dække bredt? Fynboer havde vel også krav på at blive hørt. Og jyder. Og grønlændere. Forsk.nu’s udsendte medarbejder Kaspar Krøjrup, Ilisimatusarfik. Når han nu havde så gode støvler.

Resolut kom hun på benene og skubbede resten af Johnsens papirer over til Lasse.

“Dem må du hellere tage dig af. Jeg er bagud med mit vejlederforløb.”

Uden at vente på Lasses reaktion gik hun ind på det kontor, der ville være hendes helt eget i nogle få minutter endnu. Hun sank ned på sin kontorstol, drejede den og lagde benene op i vindueskarmen. Udsigten var begrænset. Hendes kontor vendte ud mod en smal gård og et gult hus med bindingsværk med andre skrivebordsryttere bag ruderne. Intet nyt der.

Modstræbende tog hun benene ned igen, vendte sig mod computeren og gik ind på Facebook. Hun sendte et par spørgsmål af sted og brugte ventetiden på nye søgninger.

Et kvarter senere var hun sikker i sin sag. Hun lænede sig tilbage i stolen og foldede hænderne bag nakken. Okay, det var sådan, det var fat med Kaspar Krøjrup. Thea smilede.

For første gang den dag følte hun sig helt vågen.

* 3 *

Thea stak til maden. Kvalmen stod hende i halsen. Hun havde brug for at høre hans stemme. Brug for at vide, at Saïd stadig var i live. Hun havde brug for et svar.

“Er du dårlig?”

Fra den anden side af spisebordet mønstrede femårige Anna-Sophie hende med et kritisk blik.

“Jeg kan heller ikke lide dem,” fortsatte pigen og stak en straffende gaffel i et stykke broccoli. Det havnede på bordet.

“Taber,” sagde hendes storebror.

“De er så grønne,” forsvarede hendes niece sig.

“Grønne?” Thea forsøgte at afkode Anna-Sophies logik. Kartofler stirrede på en med deres små, sorte øjne, tomater var splattede, kød var ulækkert, porrer var uhyggelige, fisk lugtede af bvadr, men “grønne”?

“Taber,” gentog Alexander. Brillerne fik hans øjne til at se unaturligt store ud.

“Vi får pizza i morgen,” sagde Thea.

Hun rejste sig og samlede deres tallerkener sammen. Alexander satte sig hen til computeren. Anna-Sophie blev siddende. Ligesom sin storebror var hun lyshåret. I modsætning til ham var hun et tænksomt barn. Lige nu var hendes mund krøllet sammen og gav hende et udtryk af dyb koncentration.

“Hvor var vi egentlig, hvis vi ikke var her?”

Thea gik i stå midt i en bevægelse. Nu måtte hun gøre sig umage. Hun havde ventet på det spørgsmål, lige siden hun landede i Københavns Lufthavn for et par måneder siden.

Hendes mor havde taget imod hende sammen med Camillas børn. Lettelsen i morens ansigt havde været tydelig. “Du ved jo, at jeg ryger. Det har sådan nogle små størrelser ikke godt af.”

Det havde været en af den slags samtaler, der efterlod hende med lige dele skyldfølelse og forvirring. Mor: “Det var aldrig sket, hvis du var gået med.” Thea, overrasket: “I fængsel?” Mor, teatralsk suk: ‘Nej, Thea, ikke i fængsel, op på kommunen.’ Og så var børnene kommet tilbage med deres is. Theas mor havde kørt dem hjem til Theas lejlighed. Det manglede da bare, som hun sagde.

Anna-Sophie stirrede intenst på broccolien, mens hun langsomt trak sin gaffel ned under bordkanten.

Kun langsomt og ved hjælp af lange telefonsamtaler havde Thea fået et omtrentligt indtryk af begivenhederne. Theas lillesøster, som altid var mellem job, studerede eller var i en afklaring af en art, var omsider blevet indhentet af arbejdsmarkedet i form af et løntilskudsjob. Jobbet var selvfølgelig helt uden faglige udfordringer, som deres mor betonede. Camillas drøm var at få sit eget galleri. Hendes kvalifikationer var halvandet års studier på kunsthistorie. Men på kommunen er kultur jo en by i Rusland, havde mor forklaret. Thea: “Og hvad så?” Mor: “Ja, og så var hun blevet uforskammet.” Thea: “Hvem? Camilla?” Mor: “Nej, Thea, ikke Camilla, hende skrankepaven.” Thea: “Og hvad skete der så?” På det tidspunkt var hendes mor som regel blevet afbrudt. Af en anden telefon, som om hun havde flere end den ene, som de allerede talte i. Eller af nogen ved døren. Eller af akutte smerter.

Først femte gang de talte sammen, måtte hendes mor kapitulere, måske tilskyndet af Theas trussel om at aflevere børnene på måtten foran morens hus uden returret. Mor: “Ja, og så kom hun altså til at tjatte lidt.” Thea: “Chatte? Camilla? Med socialrådgiveren?” Mor: “Nej, tjatte, du ved, altså skubbe en lille smule, og sådan … Men hvordan kunne hun dog også forlange, at vores Camilla skulle i jobtilbud som pædagogmedhjælper?” Thea havde undladt at svare. Næste samtale. Mor, forurettet: “Hun havde ovenikøbet været flabet, da Camilla havde nævnt sine …” Hendes mor tog tilløb: “… kunsthistoriske kompetencer.” Thea: “Ja? Hvordan det?” Mor: “Hun sagde, at Camilla ville være god til at tegne og male med børnene. Hvad giver du?” Thea: “Og hvad så?” Mor: “Ja, så havde Camilla jo tjattet lidt til hende heksen … og sådan …”

Resultatet af ‘og sådan’ havde været en sygemelding til socialrådgiveren på en uge og en straksdom til Camilla på ti uger.

“Så skulle I nok have været hos mormor,” svarede Thea omsider sin niece. Gaflen gik i stå midt i et bagholdsangreb, mens Anna-Sophie tænkte sig om.

“Hvorfor kan mor ikke se på billeder her?”

Thea reddede broccolien op på en tallerken og krøllede deres servietter sammen.

“Fordi de billeder, hun skal kigge på, hænger i et andet land. Kom nu, Anna-Sophie, I skal snart i seng.”

“Jeg vil se fjernsyn.”

“Fint,” sagde Thea. “Det gør du bare.”

Anna-Sophie hoppede ned fra stolen og satte kurs mod soveværelset, hvor Thea havde flyttet fjernsynet ind. Også sin seng havde hun med underboens hjælp fået bakset fra stuen ind i soveværelset, som de to børn havde overtaget.

Selv sov hun på Den Blå Sofa. Hun havde opgivet at smide den ud, selv om det havde været det eneste rigtige at gøre. Hun virrede med hovedet for at slette billedet af ekskæreste Martin og eksveninde Tanja på Den Blå Sofa. Hun havde større problemer lige nu. Var han overhovedet i live?

Hun stillede sig hen til vinduet og kiggede ud på Peblingesøen. Og hvordan skulle hun få spurgt på den rigtige måde?

Chokket sad stadig i hende. To blå streger. Så uventet.

Havde hun overhovedet lyst? Lyst til at være mor. Lyst til at danne familie. Lyst til på godt og ondt at stå til rådighed for et andet menneskes behov. Og havde hun evnerne? Kærligheden. Tålmodigheden. Og var Saïd parat til hende og barnet i en rask pakkeløsning? Hvor skulle de bo? Damaskus var udelukket, hele Syrien for den sags skyld. Hvorfor kunne hun ikke komme igennem til ham? I to uger nu havde hans telefon været død.

Thea satte døren til den franske altan på klem for at få frisk luft ind i lejligheden. Duften af blomstrende kastanjetræer gav hende nyt mod. Alting ville ordne sig. En nattergal slog en trille. Eller måske var det en solsort. Hun havde aldrig lært at høre forskel. Det lød, som om den sad på en gren lige udenfor. Hun kunne stadig se søens blanke overflade i det rosa aftenlys. Næste år ville træet være for højt. Næste år.

Klokken var over ni nu. Damaskus var en time forud. Hvis hun ikke snart tog sig sammen, ville det være for sent, selv for syrere.

“Alexander, sengetid.”

Alexander rejste sig modvilligt fra computeren. Hun kunne se på skærmen, at han havde nedkæmpet et højt antal fjendtlige mærkværdlinger fra en fremmed verden.

En halv time senere havde hun stadig ikke ringet. Børnene var for længst faldet i søvn.

Hvorfor fik hun det ikke overstået? Så svært var det vel heller ikke. Hun og Saïd havde mailet og skypet jævnligt, siden en uniformeret betjent havde eskorteret hende ud til lufthavnen i Damaskus. Kort tid efter var protesterne mod landets diktator brudt ud, og styret havde svaret igen med tortur og flyangreb mod sin egen befolkning. Nettet var selvfølgelig blevet mere ustabilt. Alligevel havde hun en gnavende fornemmelse af, at det ikke var hele forklaringen på de seneste ugers tavshed.

Måske var det hende, der havde været mest ivrig efter at holde kontakten? Han havde sikkert travlt. I sin seneste mail havde han skrevet, at han og familien ville forlade Damaskus.

Hun fiskede telefonen op af baglommen og tastede hans nummer. Om lidt ville han tage den, og hun ville blive rakt rundt i familien, indtil hun havde talt med hans altid venlige mor, hans bramfri far, hans lillebror med de buttede kinder og smilehullerne og til sidst deres evigt drillende lillesøster, der kun modvilligt ville række hende videre til Saïd.

Ikke i aften. Åbenbart.

“Hi Thea. Hang on a sec.” Hun hørte en dør blive lukket.

“Hvor er I henne? Er I stadig i Damaskus?”

“Nej,” svarede han. “Min mor og far er taget til Jordan. De har taget min lillesøster med. De er i Amman nu.”

Thea ventede på fortsættelsen, men der kom ikke nogen. Hun pressede telefonen tættere mod øret. Græd han? Luften omkring hende føltes kold. Hvorfor sagde han ikke noget?

“Og din lillebror?”

Sig det nu, bad hun stille. Sig, at han har det godt, og at han passer butikken i souk’en, og at han spiser for meget, og at han har fem tusinde damaskduge og elsker hver og en.

“Der var kampe i souk’en.” Hun kunne næste ikke høre Saïds stemme. “Han blev i butikken om natten for at undgå, at den blev plyndret. Om morgenen gik han ud på gaden, han ville sikkert trække lidt frisk luft …”

Hun ønskede, at tiden ville gå i stå, at hans fortælling ville stoppe, inden den trak dem begge ned i den fortvivlelse, der vibrerede under hans stemme.

“Han blev ramt. Vi ved ikke, hvem der skød, det var sandsynligvis tilfældigt. Han er død.”

Tavsheden sugede hende nedad.

“Hvor forfærdeligt.” Hun forsøgte at holde sig flydende. “Hvor helt igennem meningsløst og rædselsfuldt.”

Saïd rømmede sig.

“Vi begravede ham og rejste dagen efter.”

Hun kæmpede sig op til overfladen.

“Hvordan klarer I jer så i Amman? Kender I nogen?”

“Min mor har noget fjern familie. De har det så godt, som man kan forvente. Men jeg er ikke i Amman, sagde jeg ikke det? Jeg er tilbage i Cambridge på mit gamle universitet.”

Thea holdt håbet ude af sin stemme.

“Så kunne jeg jo komme over og besøge dig?”

Hans tavshed varede for længe.

“Thea, det er lidt vanskeligt … forstår du.”

Hun sank ned på den blå sofa og krummede sig sammen. Rolig nu. Træk vejret. Måske misforstår du ham.

Allermest havde hun lyst til at slukke telefonen og sætte sig til at tude. Over en død mand, som havde elsket duge, over hans levende bror, som ikke elskede hende, ikke mere.

“Er der en anden?” spurgte hun og krympede sig over sin egen banalitet.

“Thea …” Hans tonefald bad om tilgivelse.

Hun sank en ekstra gang. Forsøgte at tvinge tempoet på sine tanker ned. Selvfølgelig var der en anden. Signe Holm Hansen. Det måtte være hende. Den unge arkæolog, som Saïd og Thea havde opsøgt, da hendes vejleder var blevet myrdet. Den smukke arkæolog, der havde grædt og trykket sig ind til Saïd. For at få trøst. Nu havde hun åbenbart fået mere end det. Hun havde fået lov til selv at trøste.

Thea så på sine knoer, der var kridhvide. Hun løsnede grebet om armlænet.

“Jeg ville have ringet til dig noget før …” sagde han lavmælt.

Skulle hun fortælle ham det? Lægge noget af ansvaret over på hans skuldre. I stedet for at bære det hele selv?

Nej. Hun havde været et fjols. Tre romantiske nætter for to måneder siden gav hende ikke ret til at forvente noget som helst. Hun burde have været klogere. Hendes fejl. Ikke hans. Hun havde bygget sit håb på Skype, dårlige mobilforbindelser og ønsketænkning.

“Det er okay, Saïd,” sagde Thea og kæmpede for at holde sin stemme i ro.

Saïd havde bevæget sig tættere på og længere væk på samme billet. Afstanden mellem dem var kun en time i fly, alligevel havde han aldrig været længere væk.

Da de havde sagt farvel, sad hun længe og stirrede på sin telefon. Så slettede hun hans nummer. Mennesker på rejse skal man ikke opholde. Man skal heller ikke proppe et spædbarn ned i deres rygsæk. Hun havde hørt hans stemme. Hun havde fået sit svar. Et entydigt svar.

Hun måtte klare sig selv.

* 4 *

Charlotte Castenhøj så på manden, der sad over for hende, bøjet over sine papirer. Hun huskede ham som yngre. Grå tindinger klædte ham. I modsætning til det rødsprængte i hans øjne.

Hun forberedte sig på ventetid. Det var i sig selv usædvanligt, at hun så hurtigt var blevet vist ind på hans kontor. Ikke nødvendigvis et godt tegn.

Hun gjorde sig umage for at sidde stille. Vente. Virke ydmyg. En spinkel kvinde fra et lille land.

Bag ham stod et vindue åbent og lukkede en mild brise ind i lokalet. Hun kunne lugte havet. Røg han ikke mere? For et år siden, da hendes bil var blevet stjålet, havde han været munter, konstant rygende og så tilpas flirtende, som han kunne tillade sig over for en nyudnævnt direktør for et observatorium. Hun kunne ikke se noget askebæger.

Hun havde røget en smøg, inden hun spurgte efter ham. Den første cigaret i fem år. Hun var gået ind i den gulkalkede bygning, der husede Comisaría de la Policía de la Santa Cruz, var spadseret gennem forhallen og ud i den lille gård, hvor et par kontorfolk stod og småsludrede og holdt rygepause. Hun havde tigget en cigaret og undret sig over fraværet af betjente. Ikke meget terrorberedskab der. Nu kunne hun faktisk godt bruge en smøg til.

“De synes ikke, vi er gået grundigt nok til værks, kan jeg forstå?”

Charlotte for sammen. Hun måtte få styr på sig selv nu. Ikke give efter for nervøsiteten, søvnmanglen, angsten. Kom nu. Koncentrer dig. Direktør, men også kvinde. Magtfuld, men også sårbar. Hun havde valgt en mørk, todelt dragt til besøget. Forretningsmæssig påklædning. Skjorten stod åben i halsen. Tre knapper. Åben nok til, at han kunne ane synet af hendes brysters bløde kurver. Men ikke så åben, at det virkede udspekuleret.

“Jeg er fuldstændig tryg ved Deres efterforskning,” løj hun og glattede en fold i den blå nederdel. “Men jeg har mine grunde til at tro, at Hans Franke ikke døde en naturlig død.” Hun gik i stå.

Politikommissæren løftede et enkelt ironisk øjenbryn. At ende sine dage som et ti centimeter højt lag af blod, sener og knuste knogler var åbenbart heller ikke hans version af en naturlig død.

Han kastede et stresset blik på sin mobiltelefon, der lå på bordet. Hans uniformsjakke hang over stolen. Små skjolder af sved krøb frem på hans skjorte.

“Miss Castenhøj. Som De selv ved bedre end nogen, er der adskillige kameraer udvendigt og indvendigt på Deres observatorium. Vi har kigget alle tilgængelige optagelser igennem. Der er ingen huller. Og lige så vigtigt: Der er ingen mennesker på optagelserne, bortset fra Deres kollega og en spansk astronom, der ankom klokken tre den nat, ulykken skete, og fandt … Deres kollega.”

Han skævede ned på sine papirer. Selv om de lå på hovedet, kunne Charlotte uden besvær læse ordene ‘manifestación’ og ‘prostesta’ og ‘Santa Cruz’. Sikkert et budskab fra den faste flok fra teltene på pladsen foran kirken her i La Palmas hovedby. Gruppen havde været der i mange måneder nu. Telte, bannere, løbesedler. Og vrede. Indestængt, sprængfarlig vrede hos spanske mænd, der var hårdt ramt af finanskrisen. Ingen job, ingen hjælp og ingen fremtid. Det eneste, der stadig steg, var skatterne og mændenes forbitrelse over landets politikere med deres polerede negle og deres fine venner i finanssektoren.

Hun forsøgte igen.

“Jeg tror godt, at man kan bevæge sig uset rundt i observatoriet alligevel. Hvis man holder sig tæt til væggen, når man er kommet ind, så …”

Hun blev afbrudt af to korte ring fra kommissærens mobil på bordet. Han slog højttaleren til og lyttede til stemmen.

Charlotte skjulte sin utålmodighed. Hendes spanske var godt nok til at forstå, at politiet havde fået et tip om et stort antal unge, sortklædte mænd på båden fra Tenerife. Nu var mændene ved at gå i land nede i havnen. Kommissærens betjente havde benyttet sig af moderat fysisk pres og låst flokken inde på havnefogedens kontor. Skulle de sortklædte anholdes? Eller skulle de bare sendes om bord på båden igen?

“Jeg kommer selv ned,” sagde kommissæren kort og afbrød forbindelsen. Et smil bredte sig i hans plagede ansigt.

“Ballademagere udefra,” sagde han til Charlotte. “Nu sidder et par af mine mænd og får renset deres sår af et par søde sygeplejersker. Til gengæld kan vi andre om lidt stå og dirigere færdslen og vinke til demonstranterne i stedet for at skulle slås med professionelle voldsmænd.” Han lignede en mand, der havde slukket en skovbrand med sine bare næver.

Charlotte benyttede sig af hans gode humør.

“Måske jeg må invitere Dem op til observatoriet, så De selv kan få lejlighed til at …”

“Miss Castenhøj,” afbrød han hende på sit bløde engelsk. “Jeg ønsker ikke at være uforskammet. De har lidt et tab. Det respekterer jeg. Men to af mine bedste efterforskere har undersøgt stedet. Den spanske astronom er afhørt ligesom Dem selv og Deres stab. Selv om De skulle have ret i, at man kan undgå de indvendige kameraer, er der stadig to udvendige kameraer. På begge disse optagelser ser man bygningen dreje tre omgange. Man kan oven i købet se omridset af en mand, der sidder på en skammel foran en åbning.” Hans tonefald var skiftet fra venligt til sagligt. Han kunne åbenbart rapporten udenad. “Mens bygningen drejer de første to omgange, sidder manden der. Tredje gang er han væk. Derefter ser man ingen mennesker, ingen dyr og intet levende væsen før flere timer senere. På det tidspunkt er månen fremme. Man kan se bygningen klart. Ved tretidengår en spinkel mand op ad trappen og ind ad døren til observatoriet. Fem minutter efter kommer han ud og går ned ad trappen igen. Han har ikke travlt. Han ser sig søgende omkring. Så går han hen mod vejen. Midt på pladsen foran observatoriet stopper han op. Han står stille, ser sig tilbage, tøver, vender sig om og går tilbage til trappen. Han tager sin lommelygte frem. Han sætter sig på hug ved trappens nederste trin. Vi kan ikke se, hvad han foretager sig. Der går ti til femten sekunder, hvor han sidder ved trappen. Så rejser han sig pludselig og vakler baglæns. Efter nogle få meter synker han sammen og kaster op. Et minut senere får vi et opkald på alarmcentralen. Manden, som viser sig at være spansk astronom, taler usammenhængende og er tydeligvis i chok. Og nu må De lige forklare mig, miss Castenhøj, hvordan og hvornår denne mand har slået deres kollega ihjel, hakket ham til plukfisk og tværet ham ud over hele … ” Han holdt brat inde.

“Undskyld,” sagde han, rejste sig, gik rundt om skrivebordet og lagde en hånd på hendes skulder. “Undskyld.” Han gik tilbage til sin stol og tog sin jakke på. Hans brune øjne hvilede længe på hende. “For slet ikke at tale om manglen på motiv,” tilføjede han efter en pause. “Både De selv, miss Castenhøj, og Deres kolleger har fremhævet denne mand som en dygtig forsker og en vellidt person, der var tæt knyttet til sin familie og til sin forskning. Jeg skal ikke trætte Dem med formalia, men foreløbig har jeg intet, der peger i retning af en forbrydelse. Intet motiv, ingen mistænkelige personer på kameraerne, ingenting.”

Charlotte kunne høre, at han nærmede sig et nej. Hun mærkede blodet forsvinde fra sit ansigt. Om lidt ville han definitivt lukke sagen. Det måtte ikke ske. Hun lænede sig frem.

“Men hvorfor i alverden skulle han kaste sig ud fra observatoriet, vel vidende, at han kun ville falde fire meter? Hvis han ville begå selvmord, er der mange bedre steder at gøre det.”

Fra kommissæren lød et suk. Skandinavisk livsstil har altid været en gåde, sagde det. Stadig stående tog han en kuglepen og bankede den et par gange mod bordkanten.

“Deres kollega har nydt udsigten. Han har rejst sig, måske i et anfald af svimmelhed, måske har han fået et hjerteanfald. Normalt ville en obduktion give svaret. Men i dette tilfælde …” Kommissæren slog opgivende ud med armene. “I hvert fald har Hans Franke mistet balancen og er faldet ned på metalgitteret. At han derefter er blevet knust af trappen, skyldes udelukkende …” Han holdt en kunstpause for at sikre sig hendes fulde opmærksomhed, “… at observatoriets ledelse har forsømt at holde sikkerhedsudstyret i orden.”

Charlotte forholdt sig tavs. Fra væggen skulede det spanske kongepar ned på hende. Deres afgørelse var entydig: Stik hende en bøde og smid hende ud.

Politikommissæren stak sin mobiltelefon i brystlommen og knappede jakken. Audiensen var forbi. Hun blev siddende.

“De er træt og ked af det, miss Castenhøj,” sagde han, mens han så ned på hende. “Jeg beklager af et oprigtigt hjerte, at De har mistet en landsmand og en kollega, måske ovenikøbet en ven. Men jeg har arbejde, der kalder. De må have mig undskyldt. Hvis De kommer i besiddelse af nye oplysninger, er De naturligvis altid velkommen.”

Da hun forlod kontoret, lagde angsten sig om hendes hals. Hun kæmpede for at bevare roen. Ikke føle. Tænke.

Tænke, tænke, tænke.

Men alle hendes hjernes fine tråde havde krøllet sig sammen til en dirrende knude af skræk.

Hun måtte gøre noget. Handle. Vende truslen væk fra sig selv. Og hun måtte handle hurtigt. Ellers ville det gå galt.

Hun skuttede sig, da hun gik gennem forhallen og ud på gaden til en sol uden varme. Galt betød helt galt. Frygteligt, frysende, forfærdeligt galt.

* 5 *

Fire dage var der gået, siden de to blå streger havde sendt hende i kredsløb om sig selv. Og de var ikke gået godt.

Thea kiggede på Kaspar, der sad over for hende. Igen i dag sad han med sine store høretelefoner. Hun vidste, at han hørte Sibelius. Altid. I lange perioder stirrede han koncentreret på sin skærm, mens små museklik afslørede, at han faktisk foretog sig noget. Andre gange skrev han. To fingre. Gad vide, hvad han havde gang i? Den eneste opgave, hun havde givet ham, var at samle nogle informationer om deres egen webportal. Mest for at holde ham beskæftiget, mens hun tænkte sig om.

Han så dybt koncentreret ud. Ham om det. Så længe han ikke forstyrrede.

Fire dage. Hun var snart nødt til at træffe en beslutning. Hun kunne ikke blive ved med at gå omveje uden om legepladser eller slå blikket ned, hver gang en børnehave på udflugt kom myldrende hen imod hende. Hun måtte sætte en deadline for sig selv.

Hvordan mon en blanding af hende selv og Saïd ville se ud? Hendes mørkebrune pjuskehår og grønne øjne. Hans sorte krøller og brune blik.

Hun fejede tanken væk. Hun ville beslutte sig senere. Ikke lige nu. Hvilke gener ville bestemme højden? Saïd var højere end de fleste syrere, omkring enfemogfirs. Hun selv var et halvt hoved lavere. De havde begge slanke lemmer. Bortset fra hans hænder, der var lige så brede, som hendes var smalle.

Hun kom til at smile. Hvis barnet fik de bedste træk fra dem begge, ville det blive et rasende smukt barn. Langlemmet og lækkerbrun året rundt. Men det kunne vel lige så godt gå den modsatte vej? Ungen kunne få Saïds stritører, hendes egne lidt for markerede kindben og en skovl for enden af hver arm.

Fire dage. Og hun var allerede ved at blive vanvittig af tvivl.

Barnets udseende betød selvfølgelig ingenting. Det var bare nemmere at tænke på, når hun ikke kunne overskue alt det andet. Livet som enlig mor. Et barn, der kun havde hende. Var det måske fair? Hvad nu, hvis hun døde, så havde ungen ingen andre mennesker. Eller hvad? Skulle barnet så bo sammen med Camilla eller måske hendes mor? Alene den mulighed ville gøre Thea til et rystende nervevrag af bekymring. En neurotisk hønemor.

Kaspar rømmede sig. Thea så op. Han sagde ikke hendes navn. Han rømmede sig bare og ventede på, at hun kiggede op. Hun bekæmpede sin trang til at vrisse ad ham. Hvis han ville blive ved med at være hendes praktikant, måtte han stramme sig an. Lære at sige godmorgen, for eksempel, og farvel. Derefter kunne de gå videre til næste trin og træne: “Vi ses senere,” eller den rigtig svære: “Har du lyst til en kop kaffe?”

Forudsat, selvfølgelig, at hun gav ham lov til at være hendes praktikant. Måske skulle hun bruge de oplysninger, hun havde fundet på Facebook. Heller ikke det kunne hun finde ud af.

“Ja?” sagde hun og så ham i øjnene. Hans blik gled ud til siden.

“Nu er jeg færdig.” Hans mund var stadig en smal streg. Manden måtte jo være bugtaler.

Han fokuserede stadig på bogreolen bag hende, afbrudt af små glimt af øjenkontakt. Det var til at blive sindssyg af.

Hendes planer om at sende ham på evig reportage var blevet forpurret af det simple faktum, at Kaspar ikke tog ud. Han talte heller ikke i telefon. Hun rystede svagt på hovedet. Gad vide, hvad der var sket? Vold i hjemmet, mobning i skolen? Nogen måtte have været rigtig onde ved ham. Han var smækfuld af fobier. Hun havde aldrig mødt en person, der var dårligere rustet til journalistik.

“Send det til mig, så kigger jeg på det,” sagde hun.

Måske skulle hun være glad for de små ting. Manden kunne sende en mail. Og bruge en computer. Desuden havde det at dele kontor med ham slet ikke været så slemt som frygtet. For det meste glemte hun, at han var der.

Et pling signalerede, at det var lykkedes hendes praktikant at kommunikere sin artikel over til hende.

“Kunne du ikke lave os en kop kaffe?” spurgte hun. Kaspar rømmede sig og forsvandt i retning af tekøkkenet.

Hun skulle til at åbne Kaspars dokument, da hun fik øje på mailen fra Charlotte. Hun havde ikke besvaret den endnu. Besynderlig mail. Underligt indsmigrende. Sådan huskede hun ikke Charlotte. Men det var så længe siden.

I mailen skrev hun, at Nordic Optical Telescope med glæde ville tage imod forsk.nu og Thea og foreslog endda, at man måske kunne indlede et samarbejde. Allerede ordene ‘måske’ og ‘samarbejde’ var overraskende. Som Thea huskede Charlotte, var det altid ja eller nej, aldrig måske. ‘Samarbejde’ var heller ikke et ord, der lå til Charlotte. Det smagte alt for meget af ligeværd og hensyn og afstemning af synspunkter. Charlotte havde været anderledes. Energisk, dygtig, selvsikker. Selv ikke til fester og i fuldskab, hvor øgenavne fløj frit, vovede nogen at kalde hende Charly. Måske også, fordi hun var så udpræget sexet og feminin, at ingen dreng med respekt for sig selv ville risikere at ødelægge sin chance.

Thea måtte hellere få skrevet tilbage. Journalisten i hende sagde ja til astronomerne på La Palma. Nyt sted, nye forskere, nye forklaringer på verden. Tidspunktet var bare elendigt. Hun havde en graviditet at tage stilling til.

Først havde hun blandet navnet sammen med byen på Gran Canaria, men den hed Las Palmas, havde Google belært hende om. Allerede der havde hun følt sig fristet. Varme dage og nætter fyldt med stjerner. Men nej. Hun skulle bestille en tid hos sin læge, så hun fik sat en frist for sig selv. Tilstanden af tvivl måtte have en ende. På den ene eller den anden måde.

Hvorfor kunne hun ikke finde ud af det? Det var, som om dagene bare flød af sted. Stå op, få børnene afleveret, arbejde, hente børnene, købe pizza, sidde med en bog uden at læse en linje, mens Alexander legede med computeren, og Anna-Sophie så fjernsyn. Hun burde også finde ud af, hvad der blev sendt i fjernsynet om aftenen. Gad vide, om hendes niece sad og så voldsfilm? Endnu en ting, hun havde lovet sig selv og ikke fået gjort.

“Tak, Kaspar,” sagde hun, da et krus kaffe dukkede op på hendes skrivebord.

Faktisk var der kun et eneste argument for at få dette faderløse barn. Hendes egen længsel efter mening. Hendes liv ville omsider få et mål, en fast struktur, et anker. Måske var det derfor, hun var blevet så hovedkulds forelsket i Saïd, en fremmed mand fra et fremmed land, på mange måder hendes modsætning. Sammen med ham ville hun være tvunget til at forlade sin trygge ensomhed. Ville have været, rettede hun sig selv.

Mening og kærlighed. To argumenter, altså.

Hun vidste det godt. Selvfølgelig var det en illusion. Kvinder med børn virkede ikke et hak mere afklarede end kvinder uden.

Foreløbig kunne hun ikke engang finde ud af, om hun ville have det, barnet. Ikke ligefrem et godt tegn.

“Nej, Kaspar,” svarede hun, da han rømmede sig. Irriterende vane, han havde. Bare at rømme sig og regne med, at hun straks kiggede op. “Vent lidt, jeg er ikke færdig.” Nu rykkede han også rundt på stolen, så den knirkede. Hun så op og fik øje på Johnsen. Lige, hvad der manglede.

“Jeg kommer ind senere,” sagde hun kort til sin redaktør. Han studsede. Så trak han sig tøvende tilbage.

Thea rejste sig og lukkede døren ud til gangen. Så trak hun sin kontorstol hele vejen rundt om deres sammenstillede skriveborde og placerede den tæt på Kaspars. Som forventet blev han blegere, da hun greb fat i ryglænet på hans stol og drejede den, så de sad lige over for hinanden. Hans blik fandt noget interessant bag hendes venstre skulder. Og højre skulder. Og venstre skulder med små pitstop et sted tæt på hendes næseryg.

“Jeg ved, at du ikke går på Journalisthøjskolen,” sagde hun langsomt og forsøgte at fastholde hans blik. “Og at du heller ikke er tilmeldt en af universiteternes journalistuddannelser.”

Kaspars ansigtskulør gik fra hvid til gennemsigtig. Bare knægten nu ikke besvimede.

“Men jeg går på universitetet,” sagde han spagt.

“Gik,” rettede hun roligt. “Du gik på universitetet. Sidste semester tog du ikke en eneste eksamen.”

Thea betragtede hans hænder, der nu vred sig nervøst om hinanden i en uendelig bevægelse. Synet var hjerteskærende.

“Og så på finsk,” fortsatte Thea og kiggede ud af vinduet for ikke at skræmme ham endnu mere. “Det er jo ikke rigtig en af de journalistiske uddannelser, vel?”

“Men Erik sagde …” mumlede han.

Thea studsede. Erik? Hvem i alverden var Erik?

“Ja, altså Johnsen.”

“Hvad sagde han?”

“At det var i orden …” Resten af sætningen forsvandt.

Hun kunne ikke lade være med at se på ham. Han lignede en, der kun med den yderste anstrengelse holdt sig oprejst.

“At det nok skulle gå …” fortsatte han. “Jeg skulle bare gøre præcis, hvad du sagde.” Hans stemme fladede ud og forsvandt. Thea hjalp ham på vej.

“Men så må du lære at tale i telefon og træffe aftaler med kilder og tage ud på interview.”

Kaspar stirrede ned på sine sorte støvler.

Thea trak vejret dybt. En ide viftede med vingen, inden den sled resten af sin krop ud af puppen. Hun så den folde vingerne ud. En nyudklækket plan. Hun åndede hørligt ud. Mærkede skuldrene falde på plads. Hun kunne altid skifte mening.

“Jeg kunne selvfølgelig acceptere, at du er en ganske særlig type praktikant,” sagde hun roligt.

Kaspars hænder gik i stå. Han så op. Hun kunne se, at han forsøgte at se hende i øjnene. Anspændelsen fik ham til at skele let.

“… uden for de sædvanlige regler,” fortsatte hun.

Kaspar nikkede. Hans mund lignede stadig en mellemfornøjet smiley, men hans kulør var blevet bedre.

“Men så skal du gøre mig en tjeneste, der også er uden for de sædvanlige regler.”

Lidt senere sejlede Thea ind på Johnsens kontor.

“Nå, det var på tide,” bjæffede han, men holdt inde, da han så hendes brede smil.

“Har jeg nogensinde fortalt dig, hvor glad jeg er for at arbejde et sted, hvor tingene går ordentligt for sig?” spurgte hun.

Hun noterede sig, at hans blik flakkede. Hans hænder lå foldede på skrivebordet foran ham, artigt samlede som til bordbøn.

“Ja, for det gør de jo,” fortsatte hun. “Her hos os på forsk.nu, hvor vi er finansieret af offentlige midler.”

Hun dvælede ved ordene.

“En nyhedsportal, hvis opgave det blandt andet er at formidle informationer til unge mennesker, der vil fordybe sig i videnskab og tage en uddannelse.”

“Thea, hids dig nu ned.”

Hun genkendte den hurtige trækning ved Johnsens ene øje, der betød ‘ups’. Lige nu sad han sikkert og ønskede, at han havde sagt noget andet. Hvad som helst. I stedet for at anfægte hendes humør. Dårlig strategi.

“… en uddannelse,” sagde hun, “og dermed mener jeg en statsanerkendt og af samfundet kontrolleret og accepteret uddannelse. Sådan en, som bliver taget af unge mennesker, der har evner og vilje og flid og respekt for de institutioner, der udbyder uddannelserne, og som i øvrigt er præcis de samme institutioner, der finansierer vores arbejdsplads. Specielt hos os vil det jo være helt utænkeligt, nogle vil mene skandaløst, hvis vi ansætter en journalistpraktikant, der ikke er i gang med en relevant uddannelse, ikke sandt? Nogle kunne opfatte det som snyd.”

Hun tog en dyb indånding. Han kunne godt sætte den næste halve time af.

“Thea, jeg ved det godt,” kom han hende i forkøbet. “Jeg har begået en fejl.”

Johnsen stirrede på sine hænder og bøjede hovedet let. Hun nød synet.

“Han er søn af en bekendt,” sagde han til sine hænder.

En helt overflødig oplysning. Johnsens talent for at pleje sine forbindelser var i verdensklasse. Selvfølgelig var Kaspar søn af en, som Johnsen ville være på god fod med. En politiker, en bestyrelsesformand, en magtfuld embedsmand – altså “en bekendt”.

Thea lod stilheden stå i rummet, inden hun skiftede emne.

“Jeg tager til La Palma i en uge,” oplyste hun og tog et solidt greb om halmstrået. Afstanden ville give klarhed. Afstand til redaktionen, lejligheden, hverdagen og manglen på venner.

Johnsen sad helt stille. Så bankede han hårdt i bordet med sine foldede hænder. To gange. Ikke særlig fromt.

“Thea! Det er afpresning!”

Han så hvast på hende.

Hun smilede.

“Til forskel fra din ansættelsespolitik er det her seriøst. Det handler om videnskab og journalistik. Nordic Optical Telescope. Invitation fra direktøren selv.”

Johnsen stirrede på hende, på sine hænder, på hende igen. Hun kunne tydeligt se, hvordan hans lyst til en fredelig løsning kæmpede med hans trang til at eksplodere. Omsider fandt han en passende grimasse.

“Og derfor har du tænkt dig at dampe af til Gran Canaria?”

“La Palma,” rettede hun. “Forsk.nu betaler tid og udgifter.”

Johnsen virrede med hovedet. Så kiggede han ud af vinduet. Hun kunne se, at han overvejede sine muligheder. Åbenbart kom han til samme resultat, som hun selv var nået frem til.

“Og Kaspar?” spurgte han mat.

“Han løser en særlig opgave for mig imens. Derefter ser vi.”

* 6 *

Han havde troet, at en var nok. At regnskabet så stemte igen. At han havde bragt balance i ret og uret. Og at ormen holdt op med at gnave. Sådan var det ikke. Tværtimod.

Jo mere han tænkte over sin opgave, jo mere voksede den i omfang. Først nu begreb han dens struktur. Indså dens endelige mål.

Han lod blikket glide ned over tegningerne på væggen. Smukke buer, pålidelige grafer, præcise beregninger. Faldkurver. Han havde vidst præcis, hvordan han skulle gribe det an. Teknisk set var han tilfreds. Faktisk var han overrasket over, hvor glat det var gået på La Palma. Hvor nemt det havde været at sætte sensorerne ud af drift. Hvor enkelt det havde været at snyde kameraerne. Han havde ventet, indtil bygningen stod stille igen. Så havde han forladt observatoriet samme vej, som han var kommet ind. Uset. Ganske som beregnet.

Foreløbig var hans eneste fejl, at han ikke havde tænkt stort nok. Det indså han nu. Men det kunne han nå at rette op på.

Sjovt ville det ikke blive. Han havde skyndt sig væk, så snart han havde gjort sin del. Han havde aldrig brudt sig om at se blod. Han afskyede voldsfilm.

Men der var ingen vej udenom.

Alligevel var han glad for sin indsigt, selv om opgaven var større og ville kræve mere vold. På den måde var det dæmret for ham. Som en lettelse i nakkemusklerne.

Han genkendte fornemmelsen.

Opgavens rette perspektiv var gået op for ham på samme rolige måde, som når han omsider forstod et objekts bevægelser i universet. En stjerne eller en planet eller en hel galaksehob, for den sags skyld. Han havde prøvet det så tit. Siddet med sine målinger, undret sig, forsøgt igen, præciseret problemet, foretaget nye målinger. Indtil erkendelsen var kommet snigende, og forståelsen var blevet til bevidste tanker, og hans nakke kunne begynde at slappe af. Som nu.

Alt i universet bevægede sig efter lovmæssigheder. Intet var i ro. Alle objekter drejede sig om sig selv eller om hinanden. For det meste gjorde de begge dele. Og de gjorde det efter et mønster. Naturen var orden, masse og energi, tryk og tyngdekraft.

Selvfølgelig var der også pludselige begivenheder og ubekendte størrelser. Stjerner kunne eksplodere eller blive slugt af gigantiske mørke huller. Og endelig var der det mørke stof og den mørke energi.

Men han var ikke urolig. Ukendt var ikke det samme som uberegnelig. Man måtte bare være opmærksom. Årvågen og tålmodig.

I universet udgjorde synligt stof fem procent, højst ti, alt efter hvordan de astronomiske modeller så ud. Der var stjerner som Solen, planeter som Jorden, drabanter som Månen plus alt det løse: Utallige klumper af is som i Saturns ringe, enorme skyer af gas som Ørnetågen, hvor nye stjerner blev født, for slet ikke at tale om ufattelige mængder af støv. Universets fnuller af kosmisk stof.

Og så var der alt det stof, de ikke kunne se.

De vidste, at det var der. Det trak i stjerner, fik synligt lys til at bøje af, og det holdt sammen på hele galakser. Det havde masse og tyngde, men udsendte ikke selv signaler. Ingen langsomme radiobølger, intet synligt lys, ingen hidsige gammastråler. Det var usynligt på alle frekvenser. Derfor kaldte de det mørkt stof.

Uden mørkt stof ville Einsteins ligninger om masse og energi ikke gå op. Og hvis Einsteins ligninger var forkerte, stod verden ikke længere. Bogstaveligt talt. Hvis Einsteins ligninger ikke gik op, ville atomer falde sammen. Intet stof ville kunne bestå.

Altså passede de, ligningerne. På Jorden således også i Himlen. Og derfor var der ikke bare mørkt stof. Der var også mørk energi. Jo længere de kunne se ud i universet, jo længere så de også tilbage i tiden. Og jo mere tydeligt blev det for dem, at intet var i ro. Universet udvidede sig. Og det udvidede sig hurtigere og hurtigere. Supernovaer havde leveret beviset. Alting i rummet fjernede sig fra hinanden. Der var en kraft i universet, de ikke forstod.

Han strøg hånden let over et ark med tætte, røde linjer. Millimeterpapir. Ingen brugte det mere. Han havde aldrig selv brugt det i sit professionelle liv. Alligevel havde det altid fascineret ham. Tætte røde linjer på gullig baggrund. Han havde sikret sig de sidste kasser fra en papirhandler, der holdt ophørsudsalg.

Nu satte han forsigtigt nye punkter på papiret.

I modsætning til universet trak hans egen verden sig sammen. Blev mere koncentreret. Lysere. Nemmere at forstå. Dag for dag. Fordi han havde forstået det vigtigste: Naturens love var urokkelige.

Derfor måtte man altid fortsætte, indtil det stod klart, hvor den lille afvigelse kom fra i forhold til den bane, man først havde beregnet. Indse, at noget trak i objektet. Et sort hul, for eksempel. Man måtte blive ved, indtil man forstod, og nakkemusklerne omsider slappede af. Sådan som han forstod nu: En var slet ikke nok.

* 7 *

Bilen sneglede sig op ad bjergvejen. De sidste ti minutter havde de ligget bag en knaldrød dieselstinker. Bomberos stod der bagpå.

Omkring dem var landskabet skiftet. De havde forladt lavlandets frugtbare bananplantager og grønne marker, anlagt som terrasser med beskyttende stengærder. Nu kørte de gennem et skovområde af nåletræer, afbrudt af stenede områder.

“Lad os holde en pause,” sagde Charlotte. “Det er en sprøjtevogn. Den skal hele vejen op til os.”

Thea nikkede. Hun havde kvalme. Efter de første halvtreds hårnålesving var hun holdt op med at tælle.

“Er der gået ild i noget på observatoriet?” spurgte hun fraværende, mens Charlotte kantede bilen ind på en vigeplads på størrelse med et sofabord.

“Nej,” sagde Charlotte, “vi har haft … en ulykke.”

Thea rullede vinduet ned. Morgensolen var mild. Hun var fløjet fra Kastrup til Tenerife dagen før og videre til La Palma med et lokalt propelfly fra Binter Air. Derefter havde hun på Charlottes anbefaling indlogeret sig på et hotel uden for La Palmas hovedby Santa Cruz. Her havde hun sovet i ti timer og var kun med nød og næppe nået ned i receptionen, før Charlotte hentede hende.

“De skal hjælpe os med at rydde op,” sagde Charlotte, “jeg forklarer det senere.”

De steg ud af bilen og gik op ad vejen mod en asfalteret plads med et rækværk og en bænk. Til den ene side fortsatte vejen op ad bjergsiden og forsvandt i en grå tåge af lavthængende skyer. Til den anden side, langt under dem, skinnede solen på et blåt hav, der syntes at strække sig uendeligt. Overfladen glimtede i sollyset. De stillede sig ved rækværket. Tættere på kysten vuggede fire store metalringe på det blanke vand. Hver ring måtte være mindst tyve meter i diameter. Under ringene hang mørke skygger. Fiskefarme, åbenbart. Skyggerne måtte være net. Pludselige krusninger på vandet vidnede om et liv uden for ringene. Thea kneb øjnene sammen. Dyrene var for store til at være fisk. Hajer? Delfiner?

Hun skulle lige til at spørge Charlotte, men tog sig i det. Charlotte stod stille og bleg og stirrede lige frem for sig. Kun vinden skabte bevægelse i hendes hår.

Thea havde forventet at se mere af den Charlotte, hun kendte fra sin skoletid. Mere energi. Mere gåpåmod. Charlotte var astrofysiker med en lynkarriere, der havde gjort hende til historiens yngste direktør for et observatorium. Bare enogtredive år havde hun været, da hun året før var blevet udnævnt. Så hvorfor var hun ikke glad for sin succes? Hvorfor lignede hun en hængt kat?

Thea huskede tydeligt den aften, de sås for sidste gang. Det var en af de sidste fester efter studentereksamen på Øregård Gymnasium. Siden 1.g havde de været uadskillige. En overgang blev de kaldt tvillingerne. De var begge slanke og senestærke. Thea mørkhåret med en hud, der hurtigt blev brun. Charlotte lys som en skandinavisk sommer. Selv hendes stemme havde noget svalt over sig. De havde begge været flittige, men også søgende femtenårige, der havde interesseret sig for meget andet end pensum. Politik, for eksempel. Og religion. Klimaproblemer og global ulighed.

Men så havde Charlotte forandret sig. Nærmest fra den ene dag til den anden. Var blevet beslutsom. Målbevidst grænsende til det kyniske. Hun gad ikke længere at hænge ud i byen for at se en film eller bare snakke. Hun havde skruet sit studietempo i vejret og taget ufatteligt mange fag på A-niveau. Hun var også begyndt at tækkes deres lærere. Subtilt. Havde en lærer skrevet en kronik i Politiken, var Charlotte den, der kunne fremhæve en særlig original vending. Dyrkede en lærer historiske roser, var Charlotte den, der kunne hilse fra rosengartneren i Løve og anbefale en ny type espalier. Var en lærer forfængelig og sommerbrun, var Charlotte den, der tilfældigt lagde sin egen lyse arm tæt på den andens, så forskellen blev særligt tydelig.

Selv hos de mest tilknappede undervisere fandt hun et blødt punkt. Og brugte det.

Thea var ikke i tvivl om, at hun fortjente sine gode karakterer. Hun optimerede dem bare. I løbet af 3.g havde Charlotte lagt hende på is. Thea havde aldrig forstået hvorfor. Følelsen af svigt og savn havde siddet i hende i årevis, hvis den da nogensinde havde sluppet sit tag.

For enden af metalgelænderet havde en krage slået sig ned. Fuglen rykkede nærmere med kradsende kløer. Det så ud, som om den tiggede.

Charlotte så hurtigt på Thea, inden hun igen indstillede blikket på uendelig.

“Jeg har en god historie til dig,” sagde Charlotte. “Men den kræver, at du har tillid til mig.”

Thea sukkede lydløst. Den sætning havde hun hørt før. Som regel indledte den en vidtløftig teori, som kilden ikke fandt det muligt eller nødvendigt eller behageligt at dokumentere. Historien faldt gerne i en af to kategorier. Sludder eller sladder. For det meste ville dens ophavsmand gerne være anonym.

“Lad os snakke om det, når vi er nået frem,” sagde Thea.

Hellere hundrede hårnålesving mere end en konflikt med Charlotte nu. Det måtte vente. Hun var taget herned for at få en tænkepause, ikke for at skændes med en eksveninde.

En halv time senere havde Thea haft lejlighed til at fortryde sin beslutning i mindst femogtyve minutter. Hellere et rask slagsmål end Charlottes sammenbidte kørsel.

“Hvor langt er der endnu?” spurgte Thea, idet Charlotte speedede op gennem endnu et sving.

“En halv time, vil jeg tro,” sagde Charlotte. Et sideblik på Thea fik hende til at udvide oplysningen.

“Vi skal op i over to kilometers højde. Når man har kørt her nogle gange, begynder man at tælle af lutter kedsomhed. Konsensus siger to hundrede og niogfyrre sving. Men det sidste stykke er ikke så stejlt.”

Thea tog et fastere greb om sædet og forsøgte at finde et fast punkt at fokusere på. Tågen gjorde det umuligt. Hun rullede vinduet ned. Luften var våd og kold.

Hun rullede vinduet op igen for ikke at sidde i træk. Charlottes vindue stod fem centimeter åbent. “Så vi bedre kan høre det, hvis der kommer et stenskred,” som hun havde forklaret, da de begyndte at køre op ad bjerget. Og da Thea så spørgende på hende, havde Charlotte uddybet sin køreteknik. “Taget er bilens svage punkt. Stenene skal ikke være ret store, før de hamrer lige igennem og rammer os i hovedet. Hvis man ikke kan nå at bremse, er det bedre at knalde ind i klippevæggen og kysse sin airbag.”

Kysse sin airbag? Thea havde bare nikket.

“Vi kører gennem skydækket nu. Om lidt skinner solen igen,” oplyste Charlotte.

De kørte stadig i nåleskov, men træerne stod ikke længere så tæt. Landskabet var blevet mere barsk med nøgne klippestykker og størknet lava i rødbrun, grå og sort.

Ifølge den guidebog, som Thea havde læst i flyet, var øen vulkansk ligesom de andre Kanarieøer. Hvis hun havde forstået Charlotte rigtigt, lå observatoriet på en bjergryg, tæt på øens højeste punkt.

Frem og rundt. Rundt. Rundt. Charlottes knaldrøde Mini Cooper fortsatte ufortrødent. Frem. Frem og rundt. Theas mave indgav sin afskedsbegæring. Hun bed tænderne sammen. Nu måtte de da snart være der.

Lyset skiftede brat, da de kørte ud af skyerne. Efter nogle flere sving kunne hun se dem hænge på bjergsiden under dem som et uldent tæppe af vanddamp. Nu skinnede solen på golde områder uden skygge og uden et eneste træ. Kun lave buske, agaver og gule græstotter insisterede på, at planteriget fortsat burde være repræsenteret.

På deres højre side dukkede en vej op.

“Residencia,” sagde Charlotte og drejede af. Vejen førte dem op til en parkeringsplads foran en lav bygning i beton.

“Jeg skal lige ordne noget,” sagde Charlotte.

“Fint,” mumlede Thea. Hellere end gerne. Hvad som helst for en pause.

“Det er en blanding mellem et hotel og et vandrehjem,” oplyste Charlotte, da hun igen satte sig ind i bilen. Thea vågnede. Hvor længe havde hun været væk?

“De fleste vælger at sove her, når de har været på arbejde i observatorierne,” fortsatte Charlotte. “De synes, de er for trætte til at køre ned om morgenen.” “Svagpissere,” sagde hendes tonefald.

Thea nøjedes med at nikke. På det punkt lignede Charlotte åbenbart sig selv. Hendes tolerance over for mennesker, der prioriterede anderledes end hun selv, kunne stadig ligge på spidsen af en synål. Forhåbentlig et punkt, hvor de ikke længere lignede hinanden. Efter endnu nogle sving dukkede to runde metalplader op på deres venstre side. De lignede enorme sølvtallerkener, der var sat på højkant. Hver tallerken måtte være mindst femten meter i diameter og var understøttet af store stålstativer. De to tallerkener lå med næsten hundrede meters afstand til hinanden. Deres blanke metal lyste i solen. Da de kom tættere på, kunne Thea se, at de skinnende overflader var sat sammen af mange mindre dele.

“MAGIC,” oplyste Charlotte. “Major Atmospheric Gamma-ray Imaging Cherenkov. Ret nyt. Det bliver drevet af Tyskland, Italien, Spanien og Schweiz.”

Thea nøjedes med at nikke. Vejens stigning var nu knap så nådesløs. På deres højre side var det faktisk fladt.