MICHAEL LARSEN

SLANGEN I SYDNEY

ROMAN

Til min familie

I

Savlet løb fra hendes mund, og hun gispede opgivende efter vejret mellem det chokerede ældre ægtepar, der havde støttet hende ind gennem døren til Sydneys Prince of Wales Hospital. En høj yngre mand, som Annika antog tilhørte samme selskab, holdt beredvilligt døren for dem.

Pigen gik på slappe ben, hendes hoved dinglede fra side til side, og Annika lagde mærke til, at hun tog sig til hånden. Så faldt hun sammen.

Annika var allerede på vej hen mod dem, efter at hun havde afgivet direktiver om at forberede intensivafdelingen. Hun sørgede for at advisere narkoseafdelingen, så de kunne gøre udstyret klar, og sammen med afdelingssygeplejersken og en portør ilede hun det lille selskab i møde, portøren med en hospitalsseng skubbet foran sig.

– Forsigtigt, sagde Annika, da de i fællesskab løftede pigen op på sengen, – har hun drukket?

Det rystede ægtepar så på hende. Så tog manden, høj, turisthvid med skyggehat, shorts og kakifarvede strømper i de hvide sejlersnøresko, sig sammen. Han sloges lidt med en taske i kraftig sort kanvas, som han havde hængende over skulderen, og som Annika gik ud fra tilhørte pigen. Så sagde han:

– We … we are tourists. Sweden. We don´t know …

– Jag talar lite svenska, sagde Annika.

– Oh, sagde manden. – Ja, vi vet inte … vi råkade bara hitta flickan.

– Trækker hun vejret? spurgte Annika, og uden at vente på et svar bøjede hun sig ned mod pigens ansigt, hvorfra hun mærkede en tynd, varm ånde på sin kind. Hun fornemmede ingen spor af alkohol. Med hånden lokaliserede hun en svag uregelmæssig puls.

Annika undersøgte hurtigt den hånd, som pigen havde taget sig til, og næsten øjeblikkeligt bemærkede hun to bidsteder. Det ene tydeligt. Det andet kun markeret af en lille, tynd streg på huden. Hun var ikke længere i tvivl om, hvad pigens tilstand skyldtes. Bapi, slange. Eller det ildevarslende yirritja, som Kookillo Dhamarandji, John Farrows medhjælp i reptilparken ved Brisbane, brugte om giftslangerne.

Hun trak en serviet frem fra lommen, bed den fri af indpakningen og trykkede den mod pigens håndryg. Derpå trak hun forsigtigt pigens arm ud, lod den falde slapt ned langs siden af sengen og låste sin egen hånd i et fast greb om pigens overarm.

Det lille selskab småløb ved siden af hospitalssengen, som portøren styrede ned ad gangen. Annika undersøgte pigen, så godt de besværlige forhold tillod det. Aftrykket fra slangens tænder sad et godt stykke fra hinanden, og Annika mærkede sig, at der ingen nævneværdig hævelse var omkring bidstedet, hvilket desværre ikke entydigt var et godt tegn. Hun drejede forsigtigt pigens hånd og fik øje på to mikroskopiske rids, som hun for en sikkerheds skyld også tilskrev slangen. Småløbende, mens hun forsøgte at finde flere bidsteder, arbejdede hendes hjerne på højtryk.

– Er hun allergiker?

– Vi kender hende ikke, sagde den ældre svensker.

– Hvor fandt I hende?

– Hun sad i en bil. Ude ved Quarantine Head.

Hun sendte byger af spørgsmål mod de to ældre mennesker, spurgte til sygesikringsbevis og vaccinationskort, men det var tydeligt, at de så godt som ingenting vidste om pigen. Heller ikke den yngre mand bidrog med opklarende detaljer. Bagefter kunne Annika faktisk ikke huske, om han overhovedet havde sagt noget eller talt med de andre eller bare holdt sig i baggrunden hele tiden, og det eneste, Annika bemærkede ved ham, udover en fornemmelse af hans høje statur, var et ar, der snoede sig ned ad hans højre kind.

Ægteparret vidste ikke, at pigen var blevet bidt, de var ikke klar over, hvordan det var sket, og de var ikke klar over, hvilken slange der havde bidt hende. Annika studerede atter slangebiddet. Afstanden mellem prikkerne. En stor slange. Ingen tvivl om det. Biddene på indersiden af håndleddet var nærmest rids. Strejf, der havde efterladt et tørt, lille slør af blod som efter en overfladisk hudafskrabning.

– Hvad skete der?

– Vi sad ved siden af. I vores bil. Parkeret. Pludselig gik døren til hendes bil op. Og hun kom vaklende ud.

– Hun trækker næsten ikke vejret mere, sagde sygeplejersken.

– Fart på. Jeg tør ikke slippe hendes arm, sagde Annika og verfede ægteparret af vejen.

– Får jag be er vänta lite ute i informationen?

Annika, sygeplejersken og portøren løb, så hurtigt de kunne, ved siden af sengen det sidste stykke ned mod rum 2, og da portøren svingede den ind ad døren, var narkoselægen og narkosesygeplejersken ved at rigge det sidste klar til modtagelsen. Elektrokardiografen, elstimulatorer, medikamenter.

Sammen fik de forsigtigt løftet pigen over på lejet.

Dernæst sendte hun sygeplejersken af sted til en laboratorietest af den gift, hun havde tørret op på servietten.

– Frys gift og blod. Men lav først en lyntest.

Annika så på narkoselægen.

– Hvorfor ringede de ikke efter en ambulance? Eller kørte til hospitalet i Manly?

– Turister! sagde han.

Men Annika undlod alligevel ikke bittert at overveje, om deres chancer havde været større, hvis ægteparret havde ringet efter en ambulance, der så kunne have påbegyndt behandlingen af pigen noget før. Eller hvis de dog bare havde udøvet en smule førstehjælp. Hverken hun selv eller de andre læger på Prince of Wales Hospital forspildte nogensinde en chance for at gøre opmærksom på Sutherlands metode. Pressure Immobilization. Et stramt kompresbind rundt om bidstedet og så langt som muligt op af den kropsdel, der var blevet bidt. Og så en fiksering af enten det pågældende ben eller den pågældende arm. Det og intet andet. Ikke noget med at skære eller suge gift ud og ikke noget med årepresser, der i værste fald ville medføre amputation som følge af mangel på ilt.

De undlod at bakse for meget med pigen og lod hende beholde tøjet på. Ikke engang den sorte bæltetaske i nylon, som hun havde spændt om maven, rørte de.

Der blev lagt drop i pigens venstre arm, og samtidig gav Annika hende en adrenalin-indsprøjtning, mens hun afgav direktiver om at klargøre promethazin HC1 og fortyndet modgift.

Slangebid kom altid overraskende. De blev, selv om de forekom med jævne mellemrum, aldrig rutine, og ethvert tilfælde havde karakter af nødsituation. De australske slangers giftighed taget i betragtning betød det tilmed, at situationen, når den indtraf, altid var en situation, som krævede højeste alarmberedskab. I hovedet regnede Annika sig frem til, at det måtte have taget ægteparret mindst en halv time at nå hospitalet, så hun vidste, at de allerede havde mistet dyrebare minutter.

Normalt gav man adrenalinen for at forhindre en eventuel allergisk reaktion, hvor der altid er en potentiel risiko for, at patienten går i anafylaktisk chok. Den allergiske reaktion får normalt blodtrykket til at styrtdykke, mens adrenalinen får blodkarrene til at trække sig sammen, så blodtrykket stiger igen.

Modgiften blev infuseret langsomt og intravenøst over en periode på tyve minutter, fortyndet 10 gange. Endnu en forholdsregel mod serumsyge. Før alt dette forsøgte man hurtigt at fastslå slangens identitet for at kunne benytte en monovalent serum, hvis muligt, hvorved risikoen for en allergisk reaktion altid mindskedes betydeligt.

Ægteparrets utilstrækkelige informationer kunne de ikke bruge til noget. Annikas erfaring sagde hende – ligesom det var andre australske lægers erfaring – at medmindre det var herpetologer eller ansatte fra zoologiske haver, de fik ind, kunne folk ikke kende forskel på slangerne. I 90 procent af de tilfælde af slangebid, de kom ud for, forblev slangen uidentificeret. Tiden, sekunderne, minutterne var den eneste faktor, hun i virkeligheden regnede med.

Annika havde besluttet sig. Pigens tilstand var kritisk. Hun anede intet om, hvor længe hun havde siddet i bilen, hun anede intet om, hvor længe hun havde haft giften i kroppen, og hun anede intet om, hvilken slange der havde bidt hende. Det kunne være en tiger snake. Men det kunne også være en brown snake. En mulga eller en black snake. Annika besluttede sig for polyvalent serum.

Hun stod lidt og betragtede den kønne, mørkhårede pige under hospitalsengens blå uldtæppe. Hun stillede tit sig selv det spørgsmål, om man nogensinde vænnede sig til, at beslutninger i den metier, hun havde valgt, ikke alene ofte skulle træffes hurtigt, de skulle også være rigtige. Hver gang.

I hvert fald var hun stadig ikke så gammel i faget, at hun ikke bekymrede sig om og tænkte over omfanget af sine beslutninger. Om få øjeblikke kunne de miste pigen. De kunne beholde hende. Det var ikke til at sige. Fremgangsmåden var hendes beslutning alene, og der var en stor usikkerhedsmargen i et tilfælde som dette. Hun anede intet om pigen. Hun anede ikke, om hun var allergiker, om hun led af astma, eller om hun før havde modtaget hesteproteiner. Der var ingen måde at vide det på. Og der var ingen tid at finde ud af det i. Hun spurgte til tasken, men ingen vidste, hvem der havde den, og Annika kastede et blik på pigens mavebælte og overvejede, om de skulle undersøge det. På den anden side var det, når og hvis taskens eller mavebæltets indhold åbenbaredes, ikke engang sikkert, at det gjorde dem klogere, end de allerede var.

Narkosesygeplejersken gjorde opmærksom på, at pigen næsten ingen vejrtrækning havde og kun en meget svag puls.

– 90/60, sagde hun.

– Vi intuberer, sagde narkoselægen.

Da de lagde tuben ned gennem luftrøret, således at de fik sikret en fri luftpassage gennem struben, betragtede Annika pigen, som hun syntes blev mere og mere bleg. Næsten hvid nu, som lagnet under hende. Annika stirrede væk, så på elektrokardiografens grønttrukne streger hen over baggrundens mørke. De pulsaragtige pip på skærmen som et tegn på liv. Da hun så på pigen igen, fik hun øje på forskellen. Farven, der langsomt var vendt tilbage til hendes kinder.

Narkosesygeplejersken så op.

– 110/70. Det har rettet sig. Vi har hende.

Næsten moderlige følelser vældede op i Annika ved synet af pigen, som højst kunne være i midten af 20´erne, og hun mindede sig selv om, at de skulle have kontaktet familien hurtigst muligt.

– 12.000 enheder intravenøst, sagde Annika til sygeplejersken. – Hvis ikke der er nogen allergisk reaktion, giver vi hende samme dosis lidt senere.

Sygeplejersken så på Annika med et blik fuld af uudtalte indvendinger. Annika ignorerede disse forbehold.

– Ingen er for syg til at modtage serum, sagde Annika.

Hun var med sig selv klar over, at de kun lige var begyndt på at redde den unge piges liv. Så længe de ikke kendte slangens identitet, var der usikkerhedsmomentet. Hun kunne vågne op, tage hjem, for så siden i en forsinket reaktion at styrte om på toiletgulvet med en sikker viden om, at den sorte urin i kummen betød, at hun led af akut nyresvigt. Slangen var måske en inland tiger snake, og deres anstrengelser havde været forgæves.

Langt de fleste ofre for slangebid, bortset fra enkelte tilfælde af folk der døde af blodtab eller nyresvigt, døde af kvælning. Og når det drejede sig om de australske slanger, døde ofrene hurtigt. Syv af verdens ti giftigste slanger er australske, tretten af de tyve. Til sammenligning er den farligste australske slanges gift 850 gange stærkere end den amerikanske klapperslanges. Af indlysende grunde er det derfor af vital betydning, at bidofre kommer under lægebehandling så hurtigt som muligt. På grund af de store afstande i Australien er det dog af lige så indlysende grunde oftest praktisk umuligt. Idealet, at modgiften blev givet inden for en halv time, havde hun selv kun oplevet få gange. Annika så igen på pigen. Der var ingen afvisning af serumet, men Annika vidste, at en eventuel reaktion sikkert først ville komme senere, det polyvalente serum og den høje dosis taget i betragtning. Igen tænkte hun på tiden. På hvor længe pigen havde siddet i vognen. På hvor meget hun havde bevæget sig, og på hvor lidt der var gjort for hende, før de nåede hospitalet.

Når man opererer med en tidsramme på kun en halv time, måske en hel, muligvis to, måske mindre, siger det sig selv, at det vigtigste arbejde gøres af offeret selv eller de, der kommer offeret til undsætning. Og ofte følte Annika sig magtesløs ved tanken om den enorme tillid, folk mødte op med i forbindelse med slangebid. Det var, som om folk tænkte på hospitalet som noget, man blot skulle nå i tide, og så var alt godt. Antallet af slangebid var ikke hyppige i et tyndt befolket land som Australien. Og antallet af dødsfald heller ikke alarmerende. Men med den enorme viden, der stod til rådighed, netop fremskaffet på grund af slangernes ekstreme giftighed, var det alligevel Annika en gåde, hvorfor folk ikke sugede denne viden til sig. Det var, som om de fleste slet ikke kendte det land, de boede i. Som om alle kun var uvidende turister, der ikke omstillede sig og ikke forsøgte at omstille sig, ikke voksede op som en del af dette land, men som en modsætning til det. Ved sit hus oppe i Whale Beach så hun stadig de rige nabokoner ordne have uden handsker, hun hørte stadig om folk, der gik barfodede rundt ude i bushen, der var stadig surfere, der stod ud, hvor der ingen overvågningshelikoptere var, stadig folk, der kunne finde på at bade i floderne, og stadig folk, der kunne finde på at bade nord for Brisbane om sommeren, når vandet var et grumset anarki af tråde fra de giftige gopler. Måske var det Annika Niebuhrs dansk-svenske fortid, der gjorde det, selv om den kunne forekomme nok så fjern. Nordboernes indbyggede snusfornuft. Måske var det det forliste ægteskab med Jay Morgan. Mødet med den australske mand. Men i hvert fald mente hun, at mange var respektløse indtil det uansvarlige.

Mændene var de værste. De forsøgte at låne sig til dette lands kraft. Forsøgte at overføre dette lands barske karakteregenskaber til en mandig attitude, der umiddelbart fremstod som en antikveret machohybrid, en afstumpet, rå fremtoning, der var kantet, ølbøvsende og muskuløs. Men som i virkeligheden var ret ynkelig og helt hjælpeløs, når den stod over for det, den angiveligt var udsprunget af – landet selv. Det var ikke mere end en måneds tid siden, at en kollega i Perth havde modtaget en ung backpacker oppe fra Darwin, der »under leg«, som han havde udtrykt det, var blevet bidt af en dugite. Han var blevet bidt i hånden og havde bundet en stram årepresse om armen, der af samme grund var fuldkommen følelsesløs af mangel på ilt. »Men bare rolig,« sagde han, »jeg har suget det meste ud«. I næste øjeblik faldt han blødende om på hospitalsgulvet, uvidende som han var om, at han angiveligt havde optaget langt mere gift og langt hurtigere via mundens slimhinder og ridser i ganen. Hun havde også hørt fra kollegaer oppe i Cairns, at de stadig modtog patienter, der, med risiko for efterfølgende infektioner, i panik havde skåret i bidsåret, selv om det var en kendt sag, at slangerne af og til huggede uden at injicere gift, der var endog fortsat beretninger om folk, der skar en finger eller huggede en tå af, selv om der var en betydelig risiko for, at giften allerede havde spredt sig i kroppen. Det var, som om det ikke ville trænge ind. Som om slangebid fortsat udløste en panikreaktion, der var nybyggerne værdig. Som om indbyggerne stadig var utilpassede gæster i deres eget land.

Annika kastede et sidste blik på monitoren, saltopløsningen og det intravenøse drop, og da hun var sikker på, at alt var sat i værk for at redde den unge piges liv, rev hun sig løs efter at have afgivet endnu et par ordrer.

– Hun skal overvåges uafbrudt, til vi ved, om hun er cirkulatorisk stabil. Jeg er tilbage om et øjeblik.

Lægesekretæren, der sad og arkiverede skadesedler, løsnede sin skjorte og lænede sig ind mod bordets roterende ventilatorpropel og holdt, da Annika gik forbi, nogle papirer op og slog på dem som tegn til, at hun havde fået alle relevante personlige data på ægteparret.

De sad ude i modtagelsen.

– Jeg kommer tilbage senere, sagde hun til dem, – jeg skal bare lige vide: var nogen af jer i nærheden af pigens bil?

– Jeg hjalp hende, sagde manden, – med at komme ud af bilen. Hun kunne dårligt stå på benene, men hun ville have sin taske med.

– Er I sikre på, at I ikke så slangen?

De så på hinanden og rystede så på hovedet.

– Og ingen af jer har fået det dårligt?

De så lidt beklemte på hinanden, så rynkede manden panden og så på hende.

– Hvorfor skulle vi have det dårligt?

– Ofte mærker man det ikke. Hvor er den anden mand?

– Hvilken mand?

– Der var en yngre mand før. Var han ikke med jer?

De rystede begge på hovedet.

– Nå, jeg fik det indtryk, at I alle kom sammen. Men I har det altså fint. Ingen synlige rifter? Ingen ømhed i lemmerne?

– Der var ikke nogen slange. Ikke så vidt vi så, sagde han.

– Den kan have været i bilen. Den kan stadig være der, sagde Annika. – I sagde, at bildøren pludselig gik op. Holdt hun der længe, før døren gik op? Var der andre på pladsen, før I kom?

Manden så forvirret på hende. En krølle viste sig i hans pande under solskyggen.

– Det var hende, der kom. Vi holdt der. Hun kom til fods. Gik hen og låste bilen op. Satte sig ind.

– Og hvor længe gik der så, før hun åbnede døren?

Manden så igen på sin kone. Nu var det hende, der svarede.

– Ti minutter. Hun kom præcis ti minutter, før solen gik ned, og på det tidspunkt virkede hun helt normal. Vi sad og nød udsigten, da det skete. Hun satte sig ind og lænede sig forover. For at tænde radioen, så det ud som. Så spjættede hun lidt med armene. Det så ud, som om hun havde fået skruet for højt op. Så sad hun bare ret op og ned i … ja, i ti minutter, for da hun åbnede døren, var solen netop gået ned.

– Hørte I musik? sagde Annika.

– Vi hører ikke så godt. Hørte du noget, kære? sagde manden til konen, der rystede på hovedet.

– Hendes taske? sagde Annika og så appellerende på manden. – Hendes papirer. Vi har brug for at vide noget mere om hende.

Manden pegede ud i forhallen.

– Jeg gav den til en mand derude.

– Hvilken mand?

Sygeplejersken kom til syne i døren bag Annika.

– Har du et øjeblik? sagde hun og trak hende med sig.

Annika vendte sig mod ægteparret.

– Kan I vente lidt endnu med at gå? Jeg vil godt tale mere med jer senere.

Annika og sygeplejersken gik et stykke ned ad gangen.

– Annika. Jeg synes lige, du skal se det her.

Hun holdt resultatet af lyntesten op.

Annika så på prøven, så den lilla farve, så kontrolfarven, også lilla.

– Umuligt, sagde hun og gik videre. – Lav en fortynding af blodet og prøv igen.

Sygeplejersken blev stående.

– Det har jeg gjort. Den viste det samme.

Annika vendte sig om.

– Så ring til politiet.

Annika kendte godt parkeringspladsen på pynten ved Quarantine Head lige ved indsejlingen til Sydney. Hun vidste om stedet, at det er et yndet udflugtssted for unge elskende og et af potentielle selvmorderes foretrukne udspringssteder.

Det svenske ægtepar havde parkeret deres bil lige ved siden af den unge piges bil, på det tidspunkt tom, der stod ret yderligt med snuden pegende over mod Clarke Island og Bradley’s Head tæt op ad det buskads, hvorefter pynten abrupt gik over i et frit fald på omkring hundrede meter. Annika kendte dette sted godt nok til at vide, at det ikke vrimlede med slanger.

Det hændte, at der var fejllæsninger, selv i krydstests, i de pakker, man modtog fra Melbourne. Men det var yderst sjældent. Pigen var blevet bidt udelukkende på venstre hånd, hvilket betød, at slangen måtte have ligget til venstre for hende, på sædet eller på gulvet måske, forudsat at pigen, som de ældre mennesker havde forklaret, sad i førersædet. Det var før sket, at slanger i og omkring Sydney var kravlet ind i biler. Annika huskede et par episoder i forstæder til Sydney, hvor folk havde parkeret deres biler i længere tidsrum. Begge gange havde der været tale om red-bellied blacksnakes, der havde søgt ind i bilen. Denne slange er heldigvis meget utilbøjelig til at hugge. I det ene tilfælde havde en kvinde nærmest grebet om slangen, da hun ville trække, hvad hun troede var en sikkerhedssele, ned over sig. Langt de fleste slangebid i og omkring Sydney skyldtes tiger snakes eller eastern brown snakes. Når eastern brown, der er udbredt over det meste af det østlige Australien, hugger, breder den nakken ud som en krave og rejser en tredjedel af kroppen fra jorden i sin karakteristiske S-stilling. Af samme grund bærer den navnet pseudonaja – den falske kobra. Den neurotoksiske bestanddel af slangens gift er den kraftigste målt i en landslange, stærkere end selv nervegiften i fierce snake, der alt i alt har den stærkeste kendte slangegift. Neurotoksinen i et bid fra en eastern brown udgør kun 3 procent af giften, men 70 procent af dødsårsagen. Giften er usædvanligt hurtigtvirkende, og de første symptomer, opkastninger, mavesmerter og svimmelhed, kommer efter få minutter. Derefter slukkes hjernens relæstationer én efter én, et mørke kommer så hurtigt og tæt som et virkeligt mørke omkring ækvator, oplyste steder slukkes, hoved- og sideveje i hjernens indre lægges øde, på få minutter kappes over 100 milliarder nerveforbindelser, universets mest avancerede enhed er på vej mod en total nedsmeltning, og til sidst ligger alt hen i mørke, de sidste spredte signaler lyser op én sid ste gang i et primitivt nødblus, og så slukkes definitivt al lys.

Selve udladningen af gift er ikke imponerende, men slangen forsøger at kompensere for dette ved at bide sig fast for på den måde, ved sammentrækninger i kæben, at få pumpet yderligere giftdoser ind i sit offer. Det ville have givet pigen en anden type bidmærker. Sandsynligheden talte også for, at man ville have fundet slangen viklet omkring pigens hals, da eastern brown ligesom de andre i brown snake-familien, når den angriber større bytte, som noget helt ekstraordinært for elapiderne forsøger at strangulere sit offer på samme facon som boaer og pythonslanger.

Det var disse overvejelser, der, sammen med resultatet af testen, gjorde Annika Niebuhr overbevist om, at pigen ikke var bidt af en eastern brown men, hvor besynderligt det end forekom hende, af en taipan. Hendes sår, fire i alt, da Annika havde fået studeret hånden nærmere, havde karakter af rifter, og kun ét, det på håndryggen, var et egentligt tandaftryk.

Taipanen er en intelligent slange. Og nervøs. Som de fleste andre australske slanger skal den provokeres eller overraskes, før den går til angreb, men når den så angriber, gør den det med en aggressivitet, der er skræmmende. I de kredse, hvor Annika Niebuhr færdedes, var det almindeligt accepteret, at slangebid i stort set alle tilfælde skyldtes den menneskelige faktor. Der var lavet undersøgelser, der viste, at i 80 procent af tilfældene var folk blevet bidt, fordi de havde forsøgt enten at fange eller slå en slange ihjel. Næsten alle andre slangebid skyldtes, at slangen var blevet overrasket. Langt de fleste slanger vil ved fornemmelsen af vibrationer i jorden fortrække og søge at undgå en konfrontation. Den eneste undtagelse fra denne regel er death adder. Denne sendrægtige slange tillader, at man går ganske tæt på den, og viger ikke en tomme af den grund, men træder man på den, kommer den lavtstrygende over jorden som en raket med sit trekantede hoved, sine ovale natøjne og en fallisk udladning af gift, der, hvis den forfejler sit mål, hvilket kun sjældent forekommer, vil slynges flere meter gennem luften. Taipanen derimod er som de fleste andre australske slanger og slanger i det hele taget undvigende. Kun når den bliver trådt på eller trængt op i en krog, og når intet andet er muligt, vil dens sky natur i et skizofrent karakterskred med ét ændres fra en sitrende nervøsitet til en eksplosion af hidsighed, som ingen anden slange kan måle sig med, hverken eastern brown, gwardar eller den uafladeligt aggressive roughscaled snake. Igen og igen, ofte fem-seks gange, vil den angribe med en ukontrollabel vildskab, og på grund af sin størrelse, 2-3 meter, vil den være i stand til at slå ind højt på kroppen, nærmere vitale organer. Alt i alt gør disse uhensigtsmæssige karaktertræk sammen med en voldsom giftudladning og en djævelsk koncentration af højpotent gift taipanen til verdens farligste slange.

– Politiet kommer om lidt, sagde Annika til det svenske ægtepar. – Jeg vil gerne have, at I bliver lidt endnu og forklarer dem, hvad I har forklaret mig.

– Kan det ikke være lige meget, hvad det er, der har bidt hende? Hvorfor er det så vigtigt med den slange?

– Det er temperaturen, sagde Annika. – Der er for koldt her.

– Jeg forstår ikke …

– Taipan lever ikke i Sydney. Faktisk møder man den først helt oppe i det nordlige New South Wales.

Annika rejste sig, da hendes personsøger larmede. Hun hastede ned af gangen og ind i det lille aflukke på rum 2.

Lokalet var allerede fyldt op. Der herskede en del forvirring, da hun trådte ind.

– Annika. Tilbagefald.

– Clear.

Pigens krop hævede sig fra sengen, men der kom ikke liv i hende. Annika kørte de elektriske stimulatorer mod hinanden for at fjerne statisk elektricitet og satte dem så tilbage mod pigens bryst.

Atter slog pigen op fra sengelejet. Men intet skete.

– Var hun ikke stabil?

– Så godt som.

Annika mærkede sveden pible frem langs tindingerne og bag ørerne. Med bagsiden af hånden tørrede hun panden.

– Igen.

Men der kom ikke liv. Hjertemassage, flere stød, intet hjalp.

– Allergisk reaktion?

– Kan også være en blodprop. Hvem hentede pigens papirer?

– De var der ikke.

– Puls?

– Ingen.

– Clear.

Sekunderne gik. Minutterne gik. Flere stød. Men intet hjalp. En vis apati bredte sig i lokalet. Ingen kunne finde på mere at stille op. Og til sidst var der kun opgivelsen tilbage i rummet. Den og elektrokardiografens rette linie. Dødens irreversible semiotik.

– Hvad mener du med, at papirerne ikke er derude? sagde Annika.

– Han kan ikke huske, hvem han gav dem til, svenskeren.

Holdet stod omkring pigens seng. Sygeplejersken, narkoselægen og Annika selv. Annika arbejdede stadig med pigens bryst, men for hvert minut der gik, ville ilten sive ud af pigens organer, og hjernen ville begynde at tage skade.

– Hvor er den yngre mand? sagde Annika og gik over til elektrokardiografen. Hun ruskede lidt i apparatet. Der kom intet svar, og uden at stille spørgsmålet igen begyndte hun at fundere.

– Vi ved, det er en taipan … hun har fået … hvor mange? … to gange? … 12.000 enheder. Det er nok. Det skal være nok.

– Måske er det chokket. Blodprop i hjertets kransarterier?

– Hvorfor kan vi så ikke få det i gang? Karsammentrækkende midler … hvad?

Annika skulle lige til at lægge hænderne på pigen igen, da hun pludselig stoppede op og trak sig lidt tilbage. De andre så måbende til. Først langsomt, men så hurtigt, løb de grønne børskurver for et hjerte under pres over skærmen.

– Umuligt.

– Det går for stærkt, sagde Annika.

– 90/70. Det stiger. Stiger.

– Hvad sker der?

Med ét slog pigen øjnene op, satte sig op i sengen og så sig omkring. Hun stirrede på dem som i panik over alt det udstyr, der ikke bare omgav hende, men stod i direkte forbindelse med hende. Elektrokardiografen, iltmaskinerne. Så var det, som om hendes øjne pludselig var ved at forlade hendes ansigt, de stod frem i et par sekunder, så faldt de på plads igen.

– Væk.

Hun begyndte at frigøre sig fra plastre og slanger. Annika gik forsigtigt hen mod hende.

– Rolig. Alt bliver godt …

– Hold din kæft, kælling.

Så skreg hun. Et langt skrig, der lammede alle i lokalet. I ét nu var hun nede fra sengen, og som om hun i mødet med gulvet under sig mistede alle kræfter, faldt hun mod instrumentbordet med ligatur og suturer, en stålbakke gik på gulvet med et metallisk brag, og sårhager, nåle og pincetter fløj ud til alle sider. På mirakuløs vis bevarede pigen balancen, og i samme nu rev hun en lomme op i sit sorte bælte og stod i næste sekund og pegede på dem med en pistol.

Hun svingede vildt om sig med den, pegede skiftevis på Annika og de andre på sin vej over mod døren.

– Det er ikke godt, du rejser dig lige nu. Du er blevet bidt af en …

– Jeg ved det. Luk. Og lad mig komme ud. Jeg har kontrol over det hele igen.

Med en psykopatisk patients evne til under et raserianfald at få alt omkring sig til at stivne forlod pigen rummet med Annika, narkoselægen og sygeplejersken stående måbende tilbage. Ingen af dem troede deres egne øjne.

-Jeg kan kun gentage, hvad jeg har sagt, Mr. Kahn, at det hele gik så hurtigt, det skete så overrumplende, at ingen af os nåede at reagere.

Annika stod i kantinen og så ud over vandet. Mørket havde lagt sig over byen. Projektørerne, der om aftenen oplyste Sydney Tower, blev tændt. Under Harbour Bridge trak skruen fra en af de gule vandtaxier fra Taxis Afloat et hvidt flæsespor efter sig. Tættere på gik en af Kookaburras mahognibåde hjem med dagens sidste hold turister, og fra Circular Quays terminal udgik småfærger og jetcats i alle retninger. Annika nippede eftertænksomt til kruset med kaffe og sank slurkene langsomt.

Kriminalkommissær Kahn var en spinkel, mørkhåret mand, utvivlsomt yngre end han så ud med sin bleggrå downtown-teint af for meget stål og tobaksrøg, og utvivlsomt ældre end han opførte sig. Annika vidste ikke, hvad hun skulle mene om ham. Der er mennesker, hvis fremtoning tvinger andre til at fælde en umiddelbar dom over dem. Det er den slags mennesker, med hvem man kan forudsige et stærkt og i princippet ubrydeligt venskab eller et livslangt fjendskab. Hun var overbevist om, at i andre sammenhænge ville hans fremtoning sikkert være anvendelig, eksempelvis når han havde brug for at drive folk til vanvid. Specielt en lille vane med at trykke tungen mod fortænderne og derved fremtvinge en lille spids lyd, som om han rensede tænder eller i det store og hele betvivlede alt, hvad man sagde til ham, måtte kunne ryste selv forhærdede forbrydere.

– To portører blev sendt efter en dødssyg pige og kunne alligevel ikke indhente hende?

Annika nikkede.

– Og så ankom kavaleriet. Og de kunne heller ikke finde hende?

Kriminalkommissær Kahn så på hende med smalle øjne. Så satte han tungen mod tænderne. Og så igen den indadrettede smaskelyd.

– Og bilen, sagde han og konsulterede sin lille notesblok, – en Toyota Troop Carrier, skulle altså endnu holde deroppe? Ved Quarantine Head?

– Medmindre nogen har flyttet den.

– Denne mand? Denne – han satte tryk under ordet for at udtrykke sin misbilligelse med hospitalets forsømmelighed – … tasketyv … hvor godt så De ham?

– Ikke særlig godt. Det hele gik så stærkt, sagde Annika, mens hun forsøgte at komme i tanker om nogle fremtrædende træk ved manden.

– Er det fair at formode, at De mistænker denne mand for at have taget pigens taske for at forhindre os i at finde ud af, hvem hun er?

– Ellers er der vel selv i Deres terminologi tale om en ekstrem form for berigelsesforbrydelse?

Kahn trak på skulderen.

– Vi er i Sydney. Et par generationer fra den store straffekoloni.

Kahn gjorde et notat på sin blok. Så så han på Annika.

– Manden? Kunne han være hendes mand? Hendes kæreste? Var der slet ingen, der talte med ham?

Annika rystede på hovedet.

– Ægteparret fortalte, at han kørte foran dem. Viste vej til hospitalet.

– Kan De beskrive ham?

Annika forsøgte igen at etablere et vellignende billede af manden i sit hoved. Hun var ikke god til ansigter og endnu værre til navne, hvad hun havde skammet sig over før, men ikke mere, da hun havde erfaret, at mange andre havde det som hun.

– Det gik meget stærkt, sagde Annika. – Jeg tog ham jo for at være ægteparrets søn eller noget i den retning. Jeg troede, han var med dem.

– Prøv. Så godt De kan …

– Høj, mørkhåret, omkring de tredive, vil jeg tro. Et ar. Han havde et ar på … højre kind.

– Et ar?

– Et ar. Næsten fra mundvigen til lige under højre øje.

– Slangen … Kahn så på sin blok igen … – er det ikke simpelthen muligt, at den er kravlet ind i bilen? Sker den slags ikke?

Kahn svarede selv:

– Nånej, ikke hvis det var en … taipan. De lever ikke her. Men er De sikker på, at der var tale om en taipan?

– Jeg støtter mig til testen, sagde Annika. – Men helt sikre kan vi først være, når vi får resultaterne tilbage fra Melbourne. Hvorfor finder I ikke bare pigen?

– Vi leder, Miss Niebuhr, vi leder. De ser træt ud?

– Jeg er træt.

– Var De også træt, da De forestod behandlingen af pigen?

– Jeg kan behandle slangebid i søvne. Jeg mener … De ved, hvad jeg mener.

– Sig mig, hvad det helt præcist er, De mener?

– Kahn, pigen var død. Hun blev undersøgt grundigt. Ingen puls, intet åndedræt, ingen hjerneaktivitet. Andre så det, ikke kun jeg.

– Skindød. De – om nogen – må da kende det begreb.

– Asfyksi. Det andet begreb er afskaffet.

– Ved afstemning i kantinen?

– Ilten, sagde Annika og satte sig med sin kaffe i stolen over for ham. – Der var næsten ingen ilt tilbage i hendes blod. De livsvigtige organer, hjerne, lever, hjerte begynder at tage skade. Hjertestop. Elektrisk stød og karsammentrækkende medikamenter i blodåren. Hjertemassage. I over ti minutter. Hjernen kan højst klare sig i et par minutter uden ilt, før katastroferne begynder at sætte ind. Jeg var der. Jeg så det. Hun var død.

Annika tog en dyb indånding. – Hvad, jeg mener, Kahn, er, at det, der skete, kan ikke lade sig gøre.

– Petrarca, sagde Kahn.

– Hvadbehager?

– Francesco Petrarca, italiensk digter. Efter at have været erklæret død i tyve timer rejste han sig op i sengen og skældte ud, fordi det trak fra et vindue. Nicofanes Glycos, græsk-ortodoks biskop, lå på lit de parade i to dage i fuldt ornat, før han rejste sig op i kirken i Mithymi.

– Det var dengang, sagde Annika. – Ingen kan snyde teknikken i dag.

– Masser af åndedrætsteknikker kan simulere en dødlignende tilstand. Kuglefisken, fuld af tetrodotoxin, fugaen, De ved, den som kun specialuddannede japanske kokke må tilberede. Når det alligevel går galt, køres de døde til opvågning for en sikkerheds skyld. Nogle rejser sig.

– Hun døde, Kahn, sagde Annika tonløst og med et stift vantro blik hvilende på ham.

– Undersøgte De hendes øjne?

Fraværende svarede Annika: – Hvad mener De?

– Pupillerne? Undersøgte De hendes pupiller? Hurtigst mulige indikator for hjernedød. Lys på pupillerne. Pupillerne udvider sig, når hjernen dør, og reagerer derefter ikke på lys. Undersøgte De det?

Annika fornemmede en stærk irritation stige op i sig.

– Ja, Kahn. Jeg undersøgte hendes pupiller.

– Visse stoffer får pupillerne til at udvide sig. Men påvirkes de af lys, vil de trække sig sammen. Langsomt. Er det muligt, at De har overset sammentrækningen?

Annika sukkede og drak endnu en slurk af sin kaffe.

– Jeg kan ikke forklare, hvad der skete, Kahn. Men jeg er sikker på, at hvis vi kunne finde pigen og undersøge hende, ville vi få en forklaring.

For første gang smilede Kahn.

Hun så spørgende på ham.

– Altid skal der være en rationel forklaring. De minder mig om Deres far, Miss Niebuhr. En fin mand, Deres far. Jeg smiler, fordi jeg nu ser ligheden.

– Ved De, Kahn, at da Einsteins gode ven, Besso, mistede sin kone, skrev Einstein til ham, at han ikke skulle fortvivle, for »vi fysikere ved jo, at tiden ikke eksisterer«? Sådan, Kahn, ville min far se på denne sag. Det er muligt, De smiler. Men det, De smiler af, er altså ikke ligheden mellem os, men forskellen på os. Og uanset hvor mange spørgsmål De stiller mig, rokker det ikke ved den kendsgerning, at det er Dem, ikke mig, der står med et problem. Nogen forsøgte at slå den pige ihjel. Og det er Deres job, ikke mit, at forhindre at det sker.

Der var som sædvanlig tæt trafik i de fire vejbaner på Pacific Highway. I nordgående retning lå bilerne i en lang karavane af krom, af lys og af lak. Der var en træt dytten ved lyskrydsene og de mange tværgående forstadsveje ud af byen. De fleste kørte for nedrullede vinduer i den ulidelige varme. Arme hang ned langs bildøre, lå slapt på sidespejle. Af og til gik en ungdommelig dunken forbi, men ellers lod myldretidstrafikken sig bare dovent slæbe hjemad.

Selv om Annika nærede en vis bekymring for, hvad der var blevet af pigebarnet, og selv om hele episoden var både gådefuld og uhyggelig, smilede hun alligevel ved tanken om, hvad Simon Rees ville kunne få ud af historien, og hun så allerede frem til at fortælle ham den. Til trods for at han i de fleste tilfælde eksekverede sin tavshedspligt med en pastors diskretion, havde han af og til ridset historier og hændelser op, som Annika, hvis ikke de var kommet fra ham, ville have haft svært ved at tro på sandhedsværdien af. Simons ansættelse hos Australian Security and Intelligence Organisation var ikke af den slags, man ville forvente, når man om Simon vidste, at han var blevet hvervet fra SAS-tropperne som ekspert i datakommunikation og elektronisk spionage. I de næsten ti år Simon havde været tilknyttet ASIO, havde det været i egenskab af psykolog, som han havde uddannet sig til sideløbende med sin militæruddannelse. Selv om alle de projekter, han arbejdede med, pr. definition var af fortrolig art, og selv om dette derfor i mange situationer satte naturlige grænser for, hvor konkret han kunne være, havde Annika med tiden fået et meget godt indblik i hans arbejde. Hun havde læst en del rapporter, mest perceptionspsykologiske undersøgelser, med overtegninger og skyggebokse omkring følsomme oplysninger, og var flere gange blevet bedt om at komme med kommentarer. Af samme grund var Annika klar over, at Simons præferencer for tiden lå og i lang tid havde ligget inden for det paranormale, og det, som Annika og hendes kollegaer havde været vidne til, var så afgjort noget, der ikke kunne rummes i det etablerede medicinske billede.

I de tyve år Annika havde studeret slangerne, havde hun aldrig haft en oplevelse magen til den med den unge pige. Hun havde i de registrerede tilfælde læst om, hvordan en taipan i 1979 på lige under ti minutter havde gjort det af med en 4-årig dreng. Om hvordan en tobaksbonde fra North Queensland, der blev bidt en enkelt gang i den ene fod, bistået af læger måtte bruge tre uger på at komme sig. Hun vidste fra the Medical Journal of Australia, at Townsville General Hospital havde opnået gode resultater med gentagne doser serum, at de på den måde fik bugt med såvel de anti-koagulerende som de koagulerende komponenter i giften, men også at det var behandlinger, der stod på i timevis, og så godt som aldrig skete det, at patienten af sig selv kunne trække vejret, før der var gået mindst et halvt døgns tid.

Af biokemiske våben kan naturen ikke byde på mange gifte, der er kraftigere end taipanens, og det er stadig en delvis gåde, hvorfor taipanen og de øvrige australske slanger har udviklet så kraftige gifte, som de har.

Annikas nære ven, Harper Stone, den kendte biolog og palæontolog, der af og til offentliggjorde sine indsigtsfulde fotoreportager i National Geographic, forklarede hende engang, at varmen er den enkle og eneste årsag. Fordi troperne med sit stabile klima traditionelt har budt på de artrigeste områder i verden, var hans argumentation, er det også her, verdens lagre af naturlige gifte har gemt sig. Fjenderne har selv haft mange fjender, og i et ækvatorialt bælte, der strækker sig fra Mellem- og Sydamerika over Vest- og Centralafrika, videre over Sydøstasien, Indonesien til Australien har naturen gennem millioner af år opbygget og udlagt sine depoter af potentielle masseødelæggelsesvåben, hvoraf mange endnu er ukendte. Rigtigt er det også, at elapidae, den familie, som taipanen og de andre farlige australske slanger tilhører, har dødsensfarlige slægtninge i tropezonerne på andre kontinenter. Afrikanske kobraer og mambaer, asiatiske kobraer og kraiter, og den amerikanske koralslange – alle medlemmer af elapidae. Alligevel forklarer det ikke den massive koncentration af giftslanger i den australske fauna. Der er over 100 giftslanger i Australien, omkring 30 af disse – en ekstrem høj frekvens – er farlige for mennesker.

Da den franske videnskabsmand, Albert Leon Calmette, i 1894 i immunologiens barndom på baggrund af amerikaneren Henry Sewalls opdagelser nogle år tidligere, markedsførte sin slangemodgift, serum antivenimeux, som et universalmiddel mod slangebid, var reaktionen fra forskerne på Sydney University også meget sigende et træk på skulderen: virker ikke på vores. Hvad der set med nutidens øjne kunne ligne cementerede myter om fransk arrogance kontra australsk nonchalance, viste sig imidlertid at være en understregning af et massivt australsk problem.

Før 1955 regnedes et bid fra en taipan i det store hele for at være dødbringende, og det var først med den legendariske indsats af den slangeinteresserede Kevin Budden, at verden overhovedet fik et indblik i denne slanges gift. Budden var oppe og samle slanger ind, da han i Cairns midt i en bunke skrammel fik fanget en næsten to meter lang taipan. Da han stod ved sin bil og skulle til at proppe slangen ned i en sæk, mistede han grebet om den, og den huggede gentagne gange mod hans tommelfinger. Tililende forsøgte at slå slangen ihjel, men Budden fik det forhindret. På et nærliggende hospital blev han behandlet med tiger snake modgift, men snart mistede han bevidstheden, og totalt lammet gled han den følgende dag ind i døden. Han nåede dog at understrege vigtigheden af, at man fik transporteret den fangne taipan, levende, til Commonwealth Serum Laboratories i Melbourne. Annika huskede tydeligt den malende beskrivelse, som naturforskeren David Fleay, der blev kaldt ind for at malke Kevin Buddens taipan, gav af slangens øjne i sin bog Talking of Animals. Enhver, der har været tæt på denne slange, vil huske de glinsende, orange øjne med de tydeligt markerede folder, der indikerer en permanent vrede, de 13 millimeter lange gifttænder, kort for en normal giftslange men langt for en australsk, sylespidse som injektionsnåle, og munden, der aldrig åbnes, før det virkelig er alvor, og, når det sker, ligner et triumferende grin med giftpumpernes muskler markant synlige på hovedet, som breder sig ud over den ellers slanke og graciøse nakkeregion, og som meget passende minder om en gammeldags stavgranat.

Videnskabens betegnelse for dødelig dosis er LD50. LD står for Lethal Dose, og tallet 50 indikerer, hvor meget gift udtrykt i mg/kg, der skal til for at slå 50 procent af et hold laboratoriemus ihjel. Med et toksintal for taipanen på kun 0,064 og en gennemsnitlig giftdosis, der i tørvægt var fire gange større end common tiger snake, blev det efter Kevin Buddens død også i strengt videnskabelige termer klart, hvorfor man oplevede så stor dødsratio i forbindelse med denne slange.

Når Annikas forældre nu og da havde besøg fra Danmark eller Sverige, havde Annika de største besværligheder med at gøre gæsterne begribeligt, at hvis de så meget som tænkte på at forlade den asfalterede del af landet, var det en ualmindelig god idé at glemme det, de havde læst i turistbrochurerne om at opleve Australien, og i stedet købe en bog, der handlede om at overleve Australien. De mente, hun overdrev, hvad hun naturligvis også gjorde, men når hun tænkte efter, kunne hun faktisk ikke komme i tanke om én eneste australsk familie, der ikke mindst én gang i deres liv, selv i Sydney, havde været nødt til at fjerne en giftig edderkop fra deres køkkenskab eller tilkalde professionel hjælp. I andre kredse end de, hvori hun selv færdedes, var det ikke hendes indtryk, at folk havde et særligt stort kendskab til, præcis hvor mange ting der kunne gå galt ved havet, hvilke forholdsregler man kunne træffe for at undgå, at noget kunne gå galt, og hvad man kunne gøre, når eller hvis noget gik galt. Og endelig var det, bortset fra blandt biologer, herpetologer og læger, en sjældenhed at støde på et menneske, der kunne identificere mere end blot 2-3 af de giftige slanger, der i højsæsonen var almindelige både i parkerne og i forstæderne til Sydney.

– Tænk på cyanid, sagde Annika, når hun kunne mærke, at hun ikke trængte ordentligt igennem med sit budskab. Hun havde erfaring for, at når noget forekom folk for fremmedartet, for abstrakt og for absurd, kunne velkendte størrelser få virkeligheden til at trænge ind.

– Kobra-gift er godt 40 gange så stærk som cyanid. Den giftigste australske slange er 50 gange så giftig som kobraen. Så kan I selv gange op. Tag tykke sokker og støvler på og kompresbind med, hvis I skal ud i bushen. Så er I advaret.

Ifølge de indfødte aboriginals er ét dyr mægtigere end alle andre – slangen.

I de indfødtes verdensbillede er himlen en enorm slange, der på sine sider bærer regnbuen, mens unge krigere bærer solen og månen. Da Kookillo Dhamarandji første gang fortalte Annika om sit og sine forfædres verdensbillede, huskede hun fra sin barndom sin mors fortællinger om Midgårdsormen, der snoede sig rundt om hele verden, i Verdenshavet, så den bed sig selv i halen. Om hvordan Thor ikke kunne løfte den, da den havde skikkelse af en kat, og om hvordan han sammen med jætten Hymer tog ud og fangede den på sin snøre og tævede den med sin hammer.

Intet andet dyr har været genstand for så megen tilbedelse som slangen. Dengang begrebet tid endnu var et spørgsmål om skiftende årstider, var det aftenhimlenes slanger i form af stjerner, som Maya-præsterne og de græske astronomer gik ud fra. I Mellemøsten tilbad man dem, i Kina, ved Middelhavet, i Norden var de hellige, aztekerne, adena-indianerne og vestafrikanerne anså dem for at være hellige. Slangerne optrådte overalt, og de samlede alt. Men intet andet sted har mytologien udtrykt slangernes rolle i skabelsesberetningen klarere end hos de australske aboriginals, og Annika forelskede sig på stedet i denne beretning, da Kookillo Dhamarandji fortalte hende om den. For midt i sin himmelråbende naivitet var den samtidig så logisk og klar. Ifølge den lå landet før Drømmetiden i Regnbueslangens bug, og på sin vej hen over landet spyttede slangen klipper og bakker op. Set med nutidens øjne er det ikke svært at fatte, at vandløb og floder lignede slanger, og at der på himlen var slanger, og at et væsentligt element var knyttet til disse slanger – vand. Ét væsen skabte ifølge de australske aboriginals landet og tiden, og når det dyrebare vand styrtede ned fra himlen, åbenbarede dette væsen sig – som en regnbue, Regnbueslangen, som Kookillo Dhamarandji, der var fra Yolngu-klanen i det nordøstlige Arnhem Land, kaldte for dhuwa.

Bortset fra sin mors oplæsninger og enkelte andre spredte begivenheder var Annikas minder om Danmark få og små, og de rummede for Annika at se ingen som helst plausibel forklaring på, hvorfor hun siden skulle udvikle den interesse for slangerne, der, som tiden var gået, var blevet hendes livs egentlige raison d´être. Selv om den store matematiker Henri Poincarés tanker om principielt ikke-integrable systemer svarede meget godt til store dele af Annikas følelsesliv, hvor flere elementer ofte umuliggjorde en motivering af hvorfor og hvorfor ikke, var hun ikke i tvivl om, at hendes interesse for slangerne var tæt knyttet til et vigtigt aspekt af Australiens sjæl – det dramatiske. Hun var endnu lille, da hendes familie flyttede til Australien, og selv om hun sidenhen på den obligatoriske Europarejse var et smut i Danmark for at besøge sin søster, der var deserteret og vendt hjem til det lille land, var det ikke meget, hun huskede om det, og det, hun huskede, var én stor og altomsluttende fornemmelse af tryghed.

Så længe Annika kunne huske tilbage, havde hun været fascineret af slangerne. Som for andre australske læger, der i mødet med ofre for giftslangerne på hospitalernes modtageafsnit bliver indfanget af poikilotermt videbegær, koncentreredes Annikas interesse omkring elapiderne, men det skete på et langt tidligere tidspunkt i hendes liv, og at slangerne skulle få mere end almindelig betydning for hende, var hun intuitivt klar over efter sit første besøg i John Farrows reptilpark oppe ved Brisbane. Farrow var allerede på det tidspunkt en levende legende, fordi han havde overlevet et krokodilleangreb ved simpelt hen at give krokodillen et lag prygl, så den til sidst slap sit tag i ham. Dette tag hen over hans mave, der med tiden udviskedes og dækkedes af en ekspanderende vom, uden at det dog blev usynligt, tøvede han ikke med at vise frem. Og selve angrebet, om hvilket Farrow til aussiernes store fryd kom i tanker om flere og flere og mere og mere dramatiske detaljer med årene, henrykkede ikke bare medierne men også Annika, der på det tidspunkt, 15 år gammel, qua sin far, hans hjemmebibliotek med tavlen og kridtligningerne, havde udviklet et anstrengt forhold til de eksakte videnskaber og derfor, med ungdommens appetit på livet, tørstede efter en mere farverig og temperamentsfuld indgang til det. Hun fandt det hos John Farrow, der allerede dengang opførte et dagligt show for havens gæster, hvor han demonstrerede krokodillernes lynsnare angreb ved at springe ned til dem i deres vandanlæg og posere med kæmpestore netpythonslanger, og hvor han – alt sammen i den effektfulde blanding af underholdning og oplysning, som australierne sætter pris på – medrivende og kyndigt forklarede om de lokale giftslanger.

Det var Annikas mor, der til sin egen senere store fortrydelse havde trukket Annika med ind i reptilparken, hvor Annika de næste fem somre officielt tilbragte tiden som sommerferiebarn, men i virkeligheden opbyggede og udviklede sin passion for krybdyrene og snart bistod John Farrow og Kookillo Dhamarandji med ikke blot at rense gangstier, som det blev rapporteret tilbage til Sydney, men også med at reparere og installere klimaanlæg for nyankomne og pirrelige boaer.

Det var ikke frygt men frydefuld spænding, der fyldte hende, da hun første gang malkede en eastern brown. Fornemmelsen i hånden, da gifttænderne som i spasmer gik gennem gummimembranen på det lille glas, og den dødelige lymfeagtige væske gled ned ad den indvendige side af glasset. Eller da hun første gang tog en funnelweb-edderkop op i hånden, tyngden fra denne klump, de strittende ben, det fortvivlede knæk i nakken for at få rettet de 1 cm lange gifttænder mod det, der havde grebet den bagfra. Det var selve det at stå så tæt på døden, der kunne komme som en lille rift, man slet ikke mærkede. Bevidstheden om døden, som er vor arts fornemmeste bevis på vor bevidsthed om livet. Som er enestående for mennesket. Visse højerestående aber sørger over døden som vi, men de begriber ikke døden, som vi gør det, i den ubegribelige form, som den nu engang antager i vore forestillinger. Det var selve det. At døden havde en form, en lille behåret krop, eller en lang skællet flade, eller lange tentakler, der i goplens mikroverden aktiverede et helt raketbatteri, der på få minutter kunne slå et menneske ihjel eller vansire det for bestandigt.

Annikas mor, der kom fra Rättvik ved Siljansjön i Dalarna, havde hjemstavnsmaleren Zorns ubøjelige trang til uforanderlighed, så ligesom hun i store containerhold sørgede for at bringe almuemøblementet med først fra Rättvik til Bagsværd og siden til Sydney, havde hun helst set, at Annika havde slægtet hende på og styret mod den lærergerning, hun selv så tidligt havde opgivet til fordel for den mand, der havde beseglet hendes skæbne ved en midsommerfest lidt uden for Tällberg.

Mange børn befæster i et sært koncentrat i deres opvækst en splittelse, der har været splittelsen i hele den vestlige kulturs historie – splittelsen mellem det rationelle og det irrationelle, mellem oplysning og sværmeri, mellem mor og far, og på den måde var Annika ikke anderledes.

Hendes far, Aage Niebuhr, var i 1960´erne en ung, lovende kernefysiker på Niels Bohr Institutet i København. Under indflydelse af Sheldon Glashow, der på det tidspunkt var i kontakt med Instituttet, forfulgte han – modsat mange andre fysikere – dennes beregninger i bestræbelserne på en forening af den svage kernekraft og elektromagnetismen. Men Glashows problemer med renormaliseringen og de utilfredsstillende nulstillinger af de kraftbærende partiklers masse, og de renormaliseringsproblemer som også Abdus Salem og Steven Weinberg senere stødte på, kunne han ikke finde en løsning på. Han fortrængte i et svagt øjeblik det faktum, at de mest epokegørende opdagelser er opstået ved tilfældigheder og tankens kraft alene, og indstillede sig helt på, at den eneste måde, hvorpå man kunne verificere Glashows neutrale Z-partikel, var i en accelerator, der var kraftig nok. Da han omtrent på det tidspunkt sammen med en række andre forskere modtog en invitation til at arbejde ved den 5 kilometer lange accelerator, man påtænkte at bygge i forbindelse med Sydney Space Center, betænkte han sig derfor ikke et sekund. Alle familiemæssige fortøjninger blev kappet, og familien tog af sted, og for Annika, for hvem Jylland var det fjerneste sted, hun kunne forestille sig, blev synet af den røde Marsagtige ørken under dem, der fortsatte i timevis, lig med forestillingen om, at de ganske enkelt – og uden at det egentlig overraskede hende – som de første havde forladt planeten.

I Australien blev intet, som hendes far havde forestillet sig. De politiske vinde i New South Wales skiftede, bevillingerne blev inddraget, det konsortium, der økonomisk stod bag projektet som kommerciel sponsor, gik konkurs, med andre ord blev der ingen accelerator. I stedet fik Annikas far arbejde på Observatoriet i Eppig. I lange nattetimer stirrede han ud i rummet. Han deltog pligtopfyldende men også uden den store entusiasme i en række delprojekter. Han bidrog med rutinemæssige iagttagelser af rødforskydninger, skrev rapporter om de magellanske skyer og gik også rundt på cirklen af riste på ydersiden af teleskopkuplen med en vis kosmisk fylde i kroppen, da supernovaen eksploderede en nat i april 1987, og solen om morgenen stod op i et usædvanligt klart og næsten helligt zodiakallys. Men alt i alt var hans liv blevet til skuffelse.

Økonomisk kom han og hans familie aldrig til at lide nød. Annikas oldefar, Knud Gustav Niebuhr, som var den første i familien, der indså mulighederne på det australske kontinent, havde allerede i 1920´erne konsolideret familieformuen ved lukrative investeringer i småbådsindustrien, da Broome endnu var centrum for verdens perlefiskeri. Han var læge ligesom Annika, men påbegyndte efter at være blevet student fra Gammelholms Skole først et studium i ingeniørvidenskab. Han var et par måneder ved den danske ambulance i le Tréport i krigens første år og meldte sig senere som frivillig ved Hôp militaire Buffon i Paris. Han arbejdede som privat assistent for doktor Danysz på Pasteur-Instituttet, før han vendte hjem og giftede sig med Judy, som var fra Australien, og som han havde truffet i Paris. Han nåede at specialisere sig i kvindesygdomme, var klinisk assistent ved Rigshospitalets Fødeafdeling A, anden reserveakkuchør ved fødeafdeling B, assistent ved St. Josephs Hospitals afdeling for kvindesygdomme og mikroskopiker for Radiumstationen og Cancerkomiteen, før hans kones hjemve manøvrerede hans skæbne til Australien, hvor han på kort tid skabte sin formue, mistede sin kone og tog hjem til Danmark igen.

Trods et vist formøblingstalent, bl.a. ved uovervejede dispositioner i forbindelse med fund af store safirforekomster i Willows Gemfields, opnåede hans søn, Cai Gustav Niebuhr, der, uden at forlade Danmark i fysisk forstand, forsøgte at eftergøre faderens eventyr i Australien, ikke at gøre andet end et symbolsk indhug i de umådelige rigdomme, slægten nu rådede over.

Tilbage var der altså stadig mere end rigeligt til, at Annikas far stort set kunne gøre med sit liv, som han lystede. Men rigdom og materiel sorgløshed kan være lige så svær at sætte sig ud over, når man har den, som når man ikke har den. Aage Niebuhr drømte drømme om videnskabelige meriter. Men drømmen om partikelsammenstød ved hastigheder nær lysets var forsvundet fra hans indre syn efter de uforudsete trængsler, han stødte på i Australien. Visionen om rent fysisk at kunne måle kernespaltningernes lilleputverden og dermed stå sekunder fra altings begyndelse var væk. Tilbage var kun en alt for håndgribelig og fysisk fast erkendelse af, at i virkelighedens verden går ikke alt efter fortjeneste. Stædigt men også med en vis forbitrelse fortsatte han om dagen sine udregninger. Nu skulle tyngdekraften forenes med de fire kendte naturkræfter – accelerator eller ej.

I sammenligning med denne mand, hendes far, var Annika åndeligt set, det vidste hun, en dværg på knæ. Men når folk påpegede lighederne mellem dem, kunne hun, uden at hun fraskrev sig det åndelige slægtskab, alligevel med en vis lettelse konstatere, at det var i en projektion af forskellene, hun så sig selv.

Der havde altid forekommet hende at være en umådelig ironi i, at kirken i århundreder havde evnen til at undertrykke folk ved at tvinge dem til at tro på noget, der var så stort, at det både mentalt men også i fysisk forstand oversteg den menneskelige fatteevne. Og at der var en tilsvarende ironi i, at videnskaben har haft held til at overbevise alle om, at det, der er småt, næsten umåleligt, som kun få forstår, og færre har et forhold til, er det egentligt essentielle. Så selv om Annika med lægestudiet nok havde valgt et videnskabeligt studium, var det interessen for slanger, der var den virkelige passion. For hendes far, der helst havde set, at hun grundforskede, var det en udvikling, han ikke brød sig om, og for hendes mor, der sværgede til 1800-tallets romantiske svenske malere og digtere, var det en udvikling, hun ikke begreb.

Annika drejede af mod The Spit, der via Manly ville føre hende hjem til Bilgola og Whale Beach. Hun flød gennem Northshores velhaverkvarterer, hvor hun selv var vokset op, og hendes mor og far endnu boede. Lige før golfbanen ved Balgowian kørte hun ind til tanken ved Sheila Sue, fyldte bilen op og forsynede sig med mineralvand.

Fra forretningen balancerede hun tilbage over pladsen med en frydefuld fornemmelse af de iskolde flasker mod kroppen. I tre uger havde der stort set ikke været en sky på himlen, og luftfugtigheden havde støt og roligt arbejdet sig op mod hundrede. Annika fik skubbet døren til bilen op og satte sig ind.

Det hele gik så stærkt, at hun overhovedet ikke nåede at reagere. Hun havde netop sat nøglen i ratkransen, da det gik op for hende, at hun ikke var alene i vognen.

Hånden, der greb hende om munden, var lille og benet, men den var stærk. Den trak hende tilbage mod sædets nakkestøtte, og samtidig mærkede hun den umiskendelige fornemmelse af en pistol mod sin tinding.

Annika sagde ingenting, hun forsøgte ikke engang, og den første tanke, der strøg gennem hendes dunkende hoved, var, at Simon Rees ville bebrejde hende. Hvordan kan du også finde på at undlade at låse bilen? Uanset hvor? Det skete jævnligt, at hans beskyttende, af og til næsten faderlige, følelser kom op i ham i forbindelse med hende, og Annika ville lyve for sig selv, hvis hun ikke også indrømmede, at hun var smigret over at udløse denne beskyttertrang. Det var Simon, der havde skaffet hende den Browning, der lå nederst i hendes Hepplewhitekommode i soveværelset, det var ham, der havde taget hende med ud på skydebanerne ved Stowes Corner og lært hende at håndtere den, så den ikke kun blev en trussel mod hende selv, og det var ham, der havde tilskyndet hende til at lære selvforsvar, når hun nu engang havde valgt at bo alene. Én gang før havde hun haft brug for den lærdom, der andagtsfuldt var blevet mediteret ind i hende i træningslokalet nede i South Inning. Det var en aften, en mand overfaldt hende, efter at hun og veninderne havde afsluttet en bytur nede i The Rocks. Hun havde vendt sig og sparket i en bue, et cirkelspark, i én bevægelse og uden så meget som at tænke sig om. Hun nåede kun at se pælen inde i manden og sparkede så ind i ham, ind i denne søjle, forbi hans ansigt, som hun havde lært, med en sådan kraft, at han mistede en flis af en tand, slog to andre løse og, så vidt Annika ved en overfladisk betragtning kunne bedømme, desuden pådrog sig en let fraktur på næsen. Men kampsporten var aldrig blevet et naturligt kropsligt responsum for hende. To år med taekwondo, to år med slag og spark, mest spark, havde været nok for Annika, der dog stadig tog sine daglige 20 armbøjninger, på knoerne, stadig gik i spagat med en jævnlighed, der for udenforstående kunne give det indtryk, at hun fandt en seksuel glæde i det, og stadig kunne finde en barnlig fornøjelse i at træne præcision ved at slukke stikkontakterne i sit hus med fødderne. Hvad der til gengæld frastødte Annika, ja, ligefrem fik det til at vende sig i hende, var den halvreligiøse fims, som »den tomme hånd«s ædle kunst blev æltet ind i. Med en ærbødighed, som hun hverken viste det danske, australske eller svenske flag – og slet ikke efter devalueringen – bukkede hun i to år for orientalske symboler med en alvor, der var direkte komisk, og uden nogensinde nøjagtigt at vide, hvad symbolerne betød. Det skete uden fnisen, ellers vankede der straftræning, og denne kadaverdisciplin, som lå i umiddelbar logisk forlængelse af den tanketomme overtagelse af eksotiske riter og fremmede landes flag, virkede så frastødende på Annika, at hun stoppede, umiddelbart før hun stod foran endnu en bælteprøve.

Af alle denne verdens forsvarssystemer var det eneste, der i den foreliggende situation kunne have ydet Annika hjælp, nok i virkeligheden øjne i nakken, og mens en stemme bag hende i korte utvetydige vendinger forklarede, at hånden på hendes mund nu ville blive fjernet, uden at det var en invitation til at råbe hele benzintanken op, havde Annika rigeligt at gøre med at samle sig og genvinde en normal vejrtrækning oven på forskrækkelsen.

Det var en kvindestemme, der talte, og efter et blik i bakspejlet fattede Annika hurtigt, at den tilhørte pigen fra hospitalet.

– Hvem har mine ting? sagde hun, samtidig med at hun sænkede pistolen, så den, knap så iøjnefaldende set udefra, pegede mod Annikas hals.

– Der var en mand …

– Hvem?

– Det ved vi ikke … men vi formoder, at han tog …

– Formoder?

– Det hele gik så stærkt, sagde Annika. – Han bar vistnok tasken på et tidspunkt, så vi går ud fra, at han tog den …

– Pis, sagde pigen og, kunne Annika iagttage i bakspejlet, lænede panden mod nakkestøttens bagside. Hun så ikke ud til at have det godt, hun var bleg, og sveden piblede ned ad hendes ansigt.

– Hvad havde du i den? Penge? Kreditkort?

– Jeg havde min pung i den. I min pung havde jeg alt. Problemet er, at jeg ikke kan huske, hvad alt vil sige.

– Jeg er ikke med?

– Jeg kan ikke huske alt, hvad der lå i den. Hvordan så han ud? sagde hun.

– Høj, mørkhåret … er du sikker på, du har det godt?

Pigen nikkede, og Annika så hende smile i bakspejlet.

– Ét spørgsmål svirrer rundt i dit hoved, doktor, ikke? Hvordan? Hvordan bar hun sig ad?

Annikas øjne mødte pigens i bakspejlet. Hun svarede ikke.

Atter smilede pigen. Hun lænede sig frem mod Annika og hviskede: – Hvorfor glæder du dig ikke bare over, at jeg lever og har det godt?

– Det gør jeg. Jeg synes bare ikke, du ser ud til at have det godt. Hvorfor vil du ikke hjælpes?

– Der er ingen, der kan hjælpe mig. Der er nogen efter mig.

– Hvem?

Pigen skar en grimasse, som om en jagende smerte gik igennem hende.

– Det har du ikke lyst til at få at vide …

– Hvorfor går du ikke til politiet? sagde Annika.

Pigen svarede ikke. Hun lagde pistolen op mod panden, derefter førte hun den fra kind til kind for at blive afkølet.

– Kan du virkelig ikke huske noget særligt ved ham? Særlige kendetegn? Noget må du kunne huske? Haltede han? Læspede han?

– Et ar, sagde Annika. – Han havde et ar.

– Hvor?

– I ansigtet. På kinden. Den højre.

– Kessler.

– Hvem?

Pigen kørte vildt en hånd rundt i ansigtet og håret.

– Den varme. Jeg bliver sindssyg af den varme. Hvorfor er det så pissevarmt? Kan du ikke tænde for blæseren?

– Det hjælper ikke, sagde Annika. – Læg nu den pistol og lad mig hjælpe dig. Du har det jo ikke godt?

– Var der andre end ham?

– Kessler?

– Ham med arret?

– Sagde du ikke, han hed Kessler?

– Var der andre end ham? Pigen lænede sig tilbage i sædet og lagde nakken bagover efter at have gentaget sit spørgsmål.

Annika rystede på hovedet.

– Nej, han var alene.

– Jeg forstår det ikke, sagde pigen. Hun drejede ansigtet og sad lidt og stirrede spekulativt ud ad bilruden. – Jeg forstår det ikke.

De sad lidt uden at sige noget. Pigen stirrende tomt ud ad ruden, mens Annika nu og da skævede til bakspejlet. Pigen sad med pistolen foran ansigtet, mens hun tankefuldt dubbede læberne mod skæftet.

Til sidst rettede hun sig op i sædet og lænede ansigtet frem mod nakkestøtten.

– Hold her i ti minutter. Jeg har en vogn nede bagved. Og jeg vil godt væk, før du begynder at lave numre. Hvis nu politiet skulle spørge dig ud om mig, vil jeg sætte stor pris på, at du ingenting fortæller dem om det her.

– Det lover jeg.

Pigen så på Annikas øjne i bakspejlet. Så åbnede hun døren og var på vej ud.

– Hvad er det, du ikke forstår? sagde Annika.

– Der er nogen efter mig. Folk, du ikke vil ønske efter dig. Tro mig, du vil ikke ønske at vide noget.

– Hvad nu hvis jeg gør?

Pigen blev siddende i sædet bag Annika med et ben ud af den åbne bagdør.

– Jeg ved ikke rigtig, hvad der foregår lige nu. Men hvis nogen opsøger dig med spørgsmål om »Atlas X«, så ved du, at de mennesker ikke vil dig noget godt.

– Hvad er »Atlas X«?

– Det har du ikke lyst til at vide.

Som aftalt blev Annika holdende, indtil pigen var forsvundet. Hun bemærkede, at hun rystede lidt på hånden, da hun tog en cigaret frem, som hun røg færdig, før hun startede bilen. Hun følte sig magtesløs. Det var tydeligt, at pigen ikke havde det godt, men der var intet, hun kunne gøre. Hun anede ikke, hvad hun hed, eller hvor hun kørte hen. Annika kunne bare bede til, at hun endnu en gang på naturstridig vis kunne holde sig selv i live. Hun skoddede cigaretten. Så kørte hun ud fra pladsen, mens hun prøvede at slå tanken om pigen ud af hovedet.

Ingen teori er i sagens natur fuldendt, da der jo så ikke ville være tale om en teori men en syntese. En af neodarwinismens store svagheder er dens manglende evne til at forklare overgangsformerne. De store spring i evolutionen. Der er stadig diskussion om Archaeopteryx, den fjerklædte øgle, som overgangsfænomen mellem øgle og fugl, og de forskere, der studererer menneskelinien er plaget af den omstændighed, at mellemformer er sjældne i de geologiske lagserier. Heller ikke for slangernes vedkommende er der enkle svar. Er Pachyrhacis problematicus svaret? Opstod slangerne i havet og ikke på landjorden? De lærde skændes.

Til Annikas mange engagementer hørte, at hun arbejdede som registrant på et stort projekt med forskere fra Colombo University, Oxford University og The Liverpool School of Tropical Medicine, der skulle kortlægge havslangernes liv og færden i Stillehavsområdet. Hun havde før været i kontakt med Colombos medicinske fakultet, da de srilankanske læger havde iværksat flere researchprogrammer i bestræbelserne på at udvikle mere effektive modgifte mod de lokale slanger, og hun havde sagt ja og glædede sig til det nye projekt, fordi det indebar, at hun på den måde også kom ud og dykke.

Hun sad bag rattet i bilen og registrede kun svagt omgivelserne, der gled forbi, mens hun forsøgte at løsne tankerne. Om tre dage ville hun og Mike Lewis stævne ud mod Great Barrier Reef, og samtidig med at hun glædede sig til arbejdet, frydede hun sig ved tanken om, at hun var blevet en del af et team, hvis undersøgelser måske ville fremprovokere perspektivrige diskussioner blandt hoveder, der var større end hendes eget, om slangernes mulige missing link, og som minimum fremskaffe en mængde nye oplysninger om havslangernes liv, som endnu var så uudforsket.

I et forsøg på at få dagens begivenheder på afstand gennemgik hun, mens hun kørte, sin huskeseddel og krydsede et par ting af, hun allerede havde skaffet, men tankerne om pigen blev ved med at snurre rundt i hendes hoved.

Det var ikke så meget pistolen. Fra Simon og fra sin træning var hun forholdsvis fortrolig med skydevåben. Det var den omstændighed, at hun vidste, at hendes tanker kunne blive ved med at kværne omkring pigen uden at kunne finde en ordentlig forklaring på, hvad det var, der foregik. Hun lod blikket glide over Mikes dosmerseddel, men hun blev enig med sig selv om, at det var ting, hun alligevel ikke kunne få fat på nu. Hun tændte for radioen, men slukkede den igen. Tankerne vendte tilbage til det mystiske optrin på hospitalet, som hun ikke kunne hitte rede i.

Naturligvis var asfyksi ikke et fænomen, der kun tilhørte historien. Annika kendte masser af beskrevne tilfælde, ligesom hun selv havde oplevet det. Men næsten alle de tilfælde, hun kendte til, var på en eller anden led forbundet med kulde. Med indtagelse af alkohol eller medicin. Ofte ville det patogene billede se overbevisende ud: ingen puls, intet hjerteslag, intet åndedræt, ingen bevægelser. Og selv kropstemperaturen ville være unormalt lav. Lav kropstemperatur i sig selv er aldrig en troværdig parameter for død. For ikke så mange år siden omkom mange, navnlig fiskere, i kolde farvande, der kunne have været reddet. Dengang var der endnu udbredt uvidenhed om, at når man opvarmer kropsoverfladen før kroppens indre, udløser man i princippet en katastrofe. Muskulaturen i de fine kapillærer vil åbne sig, og blodtrykket forsvinde. Varmer man derimod op indefra, centralt, med varme væsker i de store kropsblodårer, vil kroppen normalt hæve sin temperatur med omkring ½ grad i minuttet, og selv temperaturfald på over 10 grader kan hæves igen. Ikke på trods af men på grund af kulden vil hjertet og hjerne og andre livsvigtige organer ikke tage skade. Da Annika sammen med Mike Lewis så James Camerons film Dybet nede i Hoyts, var der folk, der udvandrede, da den unge kvinde druknede på bunden af havet og efterfølgende blev genoplivet. Virkeligheden er en sjælden gæst i amerikanske film. Og uvelkommen, når den viser sig, fordi den paradoksalt nok kan skabe utroværdighed i forhold til fiktionen.

Men når alle disse indikatorer indtræffer kollektivt på en akutafdeling eller intensivafdeling med organismen koblet til elektrokardiograf og maskiner, der registrerer puls, blodtryk og iltindhold i pulsåreblodet, kan man være temmelig sikker på, at skulle døden indtræffe, gør den det ikke som en forbigående virus.

Annika kunne ikke beskrive i ord, hvad der var sket, og hun vidste med sig selv, at hun og de øvrige tilstedeværende fremover sandsynligvis ville beskrive eller referere til episoden som en »teknisk fejl« eller noget i den stil. Ligesom diagnoser, der indledtes med »primær« eller »essentiel«, i virkeligheden oftest dækkede over, at lægerne ikke helt var klar over, hvad de talte om. Måske ville man indforstået ryste på hovedet af apparaturet, måske endda fysisk ryste det, og bekræfte hinanden i, at man »aldrig kan stole på de computere«, selv om computerens største bedrift er og altid har været at vise os, at vi aldrig helt kan stole på mennesket.

Det var dette mere end noget andet, der medvirkede til opdagelsen af teorien om kaos, som Annika i mangel på en tro gjorde til sin. Teorien om kaos opstod i det år, Annika blev født. Da meteorologen Edward Lorenz i vinteren 1961 på sin Royal McBee-computer, der indeholdt en simpel model for vejret, skulle printe udviklingen af en enkelt sekvens ud, var han ikke klar over, at han var ved at anbringe endnu et skudhul i Newtons efterhånden temmeligt perforerede verdensbillede.

Også Lorenz troede først på en mekanisk fejl, da en ny udskrift, der burde have været identisk med den foregående, frem for at vise et sammenfald udviste en forbløffende stor divergens. Lorenz havde i stedet for at gentage hele forløbet fra starten valgt selv at indtaste begyndelseskriterierne, som han havde fra den første udskrift, midtvejs i forløbet. Computeren gemte på seks decimaler, mens udskriften for at spare plads kun opererede med tre. Og da Lorenz indtastede ud fra den første udskrift, indtastede han kun tre tal. Det gjorde hele forskellen. Decimalantallet. Én titusindedel.

For Lorenz blev det en lektion i de små virkningers store effekt, og for videnskaben endnu et dementi af Newtons forestilling om verden som en stor ordnet størrelse af usigelig lineær kedelighed. Annika tilhørte en generation, der pligtskyldigt og med ondt i hovedet havde løst differentialligninger og aldrig stillet spørgsmålstegn ved hverken dem eller deres kvadratur. Alene af den grund at de udgør det grundlag, som de sidste mange hundrede års vestlig teknologisk triumf hviler på. Ingen fortalte nogensinde, at de, som efter mange hovedbrud og intellektuelle strabadser endelig lod sig løse, ikke var repræsentative for differentialligningerne. De var ikke engang i overtal. De var blandt det fåtal af differentialligninger, der overhovedet kan løses.

Lorenz havde ingen grund til at betvivle, at talsystemer fra en mand, hvis bevægelses- og gravitationslove havde gjort det muligt at forudsige eksistensen af planeten Neptun i 1846 på præcis det sted, tallene havde angivet, og som i den grad havde forblændet generationer med sin forenklede, afrundede verdensorden, kunne være mangelfulde. At et tyndt lag fernis gemte på et veritabelt kaos. Og Annika havde ingen grund til at tro andet end, at de genstridige talsystemer, som hun med møje og besvær sled sig gennem i sin studietid, indtog en ophøjet, universel status, at tallene var funklende matematiske kronjuveler, en magisk, menneskeskabt fortolkning af naturens cifre og ikke blot decimalistiske freaks.

– Vi ved mere, end folk forventer, og meget, meget mindre, end de tror. Sådan udtrykte Harper Stone det, da han bogstavelig talt stod midt i den sky af Cantor-støv, der blev hvirvlet op i kølvandet på opdagelsen af komplekse systemer, deterministisk ikke-periodisk strømning og fraktalernes uudgrundelige mønstre. Harper Stone var taget op sydvest for Borroloola for at studere edderkopper. Han gentog den amerikanske entomolog Terry Erwins forsøg fra Sydamerika med at udløse en giftkanon under et enkelt træ og så se på det, der drattede ned. Terry Erwins udgangspunkt var at samle biller fra ét enkelt træ. Fra et afgrænset økosystem. Et tropisk lindetræ, Luehea semanii. På det træ havde forskellige biller specialiseret sig i at leve. De uvejsomme regnskoves trætoppe var så godt som uudforskede. Ingen anede, hvad regnskoven gemte på oppe under junglens tag. For foden af træet blev der placeret en række store tragte af tynde aluminiumsfilm fastgjort til flasker, der indeholdt 70 procent sprit til at konservere de nedfaldne insekter. Da giftkanonen sendte sin dødbringende sky op gennem træets krone, gik der ikke lang tid, før det lød, som om et lokalt haglvejr hærgede junglen. Ned fra træet, ét enkelt træ, drattede ikke kun biller i enormt antal. Ned drattede flere forskellige myrearter, end der er myrer i ét middelstort europæisk land. Ned drattede hele grupper af bedøvede insekter, som verden aldrig havde kendt til. Ned drattede den almindeligt accepterede opfattelse af, at biologien kun manglede at finde og beskrive et par millioner insekter og edderkopper og placere dem i deres respektive taksonomiske grupper. Ned drattede opfattelsen af, at arbejdet nok var overstået i en ikke så fjern fremtid. Ned dalede i stedet en erkendelse af, at man kun lige var begyndt på et arbejde, der aldrig ville blive gjort færdigt. Nogenlunde det samme skete for Harper Stone oppe ved Arnhem Land. Da han holdt sit lysbilledforedrag på Sydney University, var det tydeligt, at det tætpakkede auditorium stod over for en mand, der var taget ud for at skabe sig et overblik – og havde mistet det.

– Jeg vil ikke engang sige, at vi skal gange tallet med 50. For vi ved ganske enkelt ikke, hvor stort et antal arter vi ikke kender, men det er mange, sagde en svimmel Harper Stone til salen.

Simon Rees var en ivrig lytter, når Annika diskede op med beretninger om Harper Stone og hans opdagelser. Og også Simon Rees kunne bidrage med beretninger om kaos – om kaos fra den urbane jungle.

– Problemet er ikke informationen i sig selv. Problemet er mængden, sagde han. – Vil du tro, Annika, at da Den Kolde Krig sluttede, havde NSA kun analyseret omkring 20 procent af alle de aflytninger, der var foretaget.

Når Simon alligevel så ofte brugte eksempler fra den amerikanske efterretningstjeneste og ikke fra ASIO, var Annika af den opfattelse, at det lige så meget skyldtes, at amerikanerne ikke var hans livret. Ofte brugte han Golfkrigen som eksempel på, hvordan ikke bare rå data i form af rapporter fra marken og digitale satellitfotos, men også åbenbar, offentlig tilgængelig nyhedsdækning i den grad blev fejllæst i CIA´s hovedkvarter, i Pentagon og i Det Hvide Hus. I det hele taget yndede Simon at diske op med amerikanske klovnerier eller uformåen og inkompetence i CIA. Han underholdt Annika med historien om, hvordan de amerikanske overvågningssatellitter under Golfkrigen med lynets hast registrerede irakernes antiluftskytsradarer, så F-117-fly og selvstyrende Tomahawkmissiler kunne tilintetgøre dem, men også hvordan militæret på jorden arbejdede med 14 forskellige modtagesystemer til efterretningsinformationer, hvoraf kun to af systemerne var indbyrdes kompatible, og han afslørede, hvordan en hel verdens skæbne på et tidspunkt lå i hænderne på en amerikansk præsident, der var så meget skuespiller, at han ofte forlangte sine efterretningsbriefings serveret som et rapt videoshow, men inderst inde var Annika godt klar over, at Simons gemytlige latterliggørelse af amerikanerne og deres bommerter dækkede over i det mindste to udtryk for afmagt. Dels ét langt forræderi i forhold til det land, han elskede. Australiens strategisk gode placering i forhold til Fjernøsten sammen med det faktum, at landet er et af de lande, der har den største forekomst af uran, havde, efter Simons mening, reduceret et kun i teorien selvstændigt land til at fungere som USA´s trædepude i Stillehavsområdet. Som Danmark, i det mindste under Den Kolde Krig, var det i Østersøregionen, og som Canada var det mod nordvest. Den anden del af afmagten gjaldt efterretningstjenesten som sådan.

Men i mere alvorlige øjeblikke kunne han finde en tredje afmagt frem, der var næsten identisk med Harper Stones.

– Satellitterne ser hverken så meget, som nogen håber, eller som nogen frygter.

For Annika havde der altid ligget et overordnet optimistisk tema i tankerne om kaos. Hun havde aldrig opfattet kaos som et afmagtspostulat. Ikke som defaitisme, ikke som mistrøstighed, ikke som træt ørkesløshed over udsigten til uoverstigelige opgaver fra et firmament af gyngende uvidenhed. Blot som en korrektion af en århundreder lang fejllæsning af verden.

Annika kendte det deterministiske kaos, som optog Harper Stone, og som Simon Rees ikke kunne undgå, selv hvis han ville. Hun kendte det fra sit fag. Ni ud af ti hjertesygdomme havde ingen sikker årsag, mange lægemidler blev ordineret, uden at man egentlig vidste præcis, hvordan de virkede, spontane helbredelser var en uforklarlig men kærkommen assistent i et sygdomsforløb. Men episoden med pigen var enigmatisk. Ingen, ingen rejser sig fra døden uden en forklaring, fornuftig eller ufornuftig.

Hendes far ville se det anderledes. Som med en mental skarøkse kløvede Annikas far sig ind til atomets kerne. Store, uhåndterlige størrelser som cellevægge væltede med brag i kvanternes verden, cifre føg til alle sider som knaster og splinter i hans udregninger for til sidst at ende i en samling af tungt stof, en ligning, der ikke kunne siges kortere. Ligesom sprogets tilsyneladende lykkeligste aforismer var ligningerne formler af ufattelig, universel og frem for alt komprimeret karakter. Som en billedhugger huggede han sig stykke for stykke, flis for flis, vej ind til kernen. Med en tyrkertro på, at med tilnærmet kendskab til et systems begyndelsesbetingelser og med brug af naturlovene, som tilsyneladende gjaldt overalt i universet, kunne han regne sig frem til systemets opførsel med tilnærmelsesvis gyldighed. Episoden med pigen var en afvigelse og derfor ikke værd at regne hverken på eller med. En disparitet i et ellers oplagt regnestykke. Noget, man kunne se bort fra. Det var forskellen på dem. Annika vidste, at der var en forklaring. Og at den efter alt at dømme var ufornuftig.

Endnu en gang hvilede hendes hånd på mobiltelefonen, men hun modstod fristelsen til at ringe til Simon. De havde af hensyn til June en aftale om at ringe sammen i dagtimerne og så vidt muligt undgå opkald, der i Junes urimelige verden af jalousi og ubegrundet mistro kunne udlægges som mere, end hvad det var. Annika respekterede denne aftale. Mike kunne hun heller ikke ringe til. Der var kun tre dage til, de skulle af sted. I morgen skulle de ud og spise sammen og gennemgå de sidste detaljer. Med den forvirrede forhistorie, som de to havde sammen, ville han kunne misforstå en opringning i utide. Mænd.

Og på den måde var det som altid, da Annika kørte hjem den aften, til en tilstand af ensomhed.

Annika boede i unødvendig luksus ude i Whale Beach, hvor de mest iøjnefaldende mindelser om Danmark var stakken af breve fra hendes storesøster, J.P. Jacobsens oversættelse af Darwin til dansk, den antikvariske 14-binds udgave af Goethes værker med forord af P.A. Rosenberg og B&O-anlægget på drejesokkel i et hjørne af stuen.

Hendes far, der havde et ødselt forhold til alt andet end sine følelser, havde købt huset til hende, da hun var blevet lovformeligt viet til zoologen Jay Morgan, og han udtog ingen form for pant i huset, da hun året efter blev skilt igen. Jay Morgan og Annika havde mødt hinanden, da Annika var midt i sin turnus-rotation på Sydney Hospital. Han befandt sig på skadestuen til behandling for nogle inficerede rifter fra en koalabjørn, da Annika røg ud i et skænderi med en overlæge om det ansvarlige i at behandle en lille pige, angiveligt bidt af en arrig roughscaled snake, med gentagne doser sera. Pigen var døden nær på grund af den bagstræberiske overordnede, der nægtede at tro på, at en dobbelt dosis antiserum ville føre til andet end en dobbelt så stor ulykke. Den overhaling, som Annika gav overlægen, indkasserede hende en påtale, men reddede sandsynligvis den lille piges liv, og den blev fra venteværelset overværet af Jay Morgan. Han overbeviste både sig selv og hende om – med den veltalenhed som et blik på hendes ben havde givet ham – at det var hendes mod, han var forelsket i.

Jay Morgan introducerede Annika til en række af de forskere, heriblandt Mike Lewis og Harper Stone, som hun siden bevarede som venner. Han introducerede hende også til hendes afsky for australske mænd. Den opsætsighed, som angiveligt havde tiltrukket ham på hospitalet, ønskede han ikke udvist i forbindelse med diskussioner inden for hjemmets fire vægge, specielt ikke hvis det antog form af et afslag, når han, snart uden fortidens veltalenhed men stadig med inspiration i et kig på hendes ben, følte denne »pludselige forelskelse« overmande ham. Huset i Whale Beach var, selv da de var to, for stort, det lå for langt fra Sydney, og af samme grund kom venner og bekendte ikke bare dumpende forbi. Af præcis de tre grunde, som de i tosomhedens navn havde haft til at købe huset, var Annika træt, allerede før de flyttede ind. Men hun vænnede sig alligevel til at bo der, og da der var gået et år, var det eneste, hun var træt af, sin mand.

Skilsmissen forløb – i det mindste udadtil – uden den store dramatik, og hun forlod det barnløse ægteskab med en viden om, at hun aldrig mere skulle have en mand, ikke en australsk i det mindste, men også i en forvisning om, at hun var nødt til at forfølge sin interesse for elapiderne.

Sommetider, på vejen hjem mod det tomme hus, det stille kvarter og de store, tavse stuer, kunne det ske, at en lille melankoli greb hende. Når det skete, søgte hun kompensation i høj musik, tv-billeder uden lyd, snakken med sig selv. Men med tiden lærte hun at kontrollere disse svingninger, og i hastig rækkefølge skruede hun ned for musikken, piftede tv-signalet med remoten, indstillede sin indholdsløse monolog. Tiden efter Jay Morgan og de første vilde ungdomsår i Sydney lærte hende, at ensomheden forbløffende hurtigt indstiller sig på sig selv. Og uden at gøre eller ville gøre ensomheden til et martyrium fandt Annika ud af, at hun faktisk satte stor pris på at være alene.

Når hun af og til undrede sig over sit ægteskab, ikke over forliset, men ægteskabets indgåelse, havde hun svært ved at pege på en specifik årsag til, hvorfor hun sagde ja til Jay Morgan. Det siges om familieforhold, at en streng og stærkt dominerende far vil producere en datter med evasive karaktertræk og en udpræget svaghed i valgsituationer, og selv om Annika altid var på vagt over for populærvidenskabelige psykomodeller, følte hun sig som alle andre af og til ramt af dem. Hvad angik Jay Morgan var der slet ikke tale om et valg. Han var ældre end hun, han var intelligent, han havde, ligesom Simon Rees, tidligt nogle fortryllende grå stænk i håret over ørerne, og han var frem for alt sit eget imperativ. Hun havde fortrængt situationen, hvor han formentlig var nede på knæ, men når hun tænkte tilbage på det, havde hun alligevel svært ved at høre Jay formulere sit spørgsmål som andet end en ordre.

Hverken Simon eller hans kone, June, og især ikke hun, forstod, hvorfor Annika ikke bare flyttede sammen med Mike, som Annika af og til fortalte dem om. Men så enkelt var det ikke. Isolation kan nedbryde. Den kan ødelægge og erodere. Men den kan også korrumpere. Og ret hurtigt i sit aleneliv kunne Annika komme i tanke om et flertal af situationer, hvor det ikke ubetinget var en fordel at være to. June ytrede sig altid begejstret om tanken om tosomhed, når der var flere til stede, i et selskab, eller når de bare var de tre sammen, hun, Annika og Simon. Men hun gjorde det på en uangribelig facon, der dækkede hende perfekt af for et eventuelt modangreb. Udadtil lød det, som om det virkelig bekymrede hende, at Annika var alene, men havde hun virkelig ment noget med det, havde hun ikke så behændigt undveget emnet, når de to undtagelsesvis var alene. Hun og Annika var ikke fortrolige. Ikke på den måde. Dertil stod der alt for meget imellem dem. Simon. Og en masse andet. Simon var tilbageholdende og mere forsigtig i sine anvisninger, et aspekt, som Annika ikke kunne finde ud af, om fortalte noget om det forhold, hun havde til Simon, eller om det, han havde til sin kone.

Annika vidste godt, at hun havde slæbt Mike gennem de værste pinsler, man kan slæbe en mand igennem. Noget, der havde sat sig som en bleg, ukampdygtig melankoli i hans sjæl i det øjeblik, de havde truffet hinanden første gang, havde hun, godt hjulpet af alle sine afvisninger, med tiden fået strakt ud til et psykoselignende tungsind, der i perioder så ud til at true med at ville knække ham helt. Da det første gang gik op for hende, begyndte hun, for at bringe lidt balance ind i regnskabet, at gå i seng med ham. Det forværrede kun tingenes tilstand, hvad hun bagefter indædt bebrejdede sig selv, at hun burde have vidst. Hun havde forestillet sig, at hun ved at kropsliggøre den æteriske status, hun følte, at hun havde indtaget i hans forestillinger, kunne sætte deres forhold til hinanden i et mere tåleligt perspektiv. Tåleligt for hende. For hun var ikke i tvivl om, at han, fraregnet de momentane men dog kortvarige følelsesmæssige styrtdyk, befandt sig i en daglig eufori af et eller andet menneskeligt kemikalie. Værre var det, at Mike tydeliggjorde nogle symptomer, som hun selv, omend i mere velkontrolleret grad, af og til havde følt i forholdet til Simon.

– Jeg vil ikke giftes. Jeg vil ingen børn have. Jeg kan ikke nøjes med én elsker. Jeg er ligesom alle andre kvinder. Det er ren kemi, Mike. Du bliver én af de 10 procent af mænd, der skifter ble på en unge, der ikke er deres. Vi vil elske sammen, og jeg vil gå lige i byen og lade mig besvangre af en anden. Få multiple orgasmer. Jeg er ked af det, Mike. Men sådan er vi. Svigefulde og ikke til at stole på.

Men intet bed på ham. Og Annika blev klar over, at Mike befandt sig i en fremskreden tilstand af sin krise.

– Jeg er alene, Mike. Kan du ikke forstå det? Jeg kan lide det.

Annika holdt meget af Mike. De dykkede sammen, og de havde et venskab, som hun meget nødigt ville miste. Han var en af de mest insisterende og vedholdende mænd, Annika havde kendt, og hun følte sig overbevist om, at en kvinde, der ikke, som hun, havde lært at holde af ensomheden, for længst ville være brudt sammen og have overgivet sig. I stille stunder funderede hun over, hvor forskelligt mænd nærmer sig en kvinde. Jay, der bare kom tromlende, og så Mike med sit lange, seje træk. Det slog Annika, hvor risikofyldt de begge gik frem, mens en kvinde ville have dækket sig meget mere. Det slog hende også, hvor forvredent hun selv reagerede, da Mike, omsider, trak sig lidt tilbage og kølnedes i sin attrå. Hun tog sig i at savne de store besværgelser og i at tænke, at havde han bare været lidt mindre imponeret af hende, så måske. Hun tog sig også i at overveje, om hun havde fastholdt ham i rollen som forsmået bejler, fordi han, som hun, havde frygtet for deres venskabs bæredygtighed, når kurmageriet, de kælne blikke, kærtegn og komplimenter ikke længere var en del af deres fælles sprog. Men hun tog sig også i at tænke, at det var præcis sådan, en kvinde ville tænke, og hun forkastede den dårlige samvittighed igen som et udslag af en kønsbetinget refleks. Hun fastholdt sin ret til at fastholde, låste i tankerne sit aleneliv fast som et veldefineret aksiom, greb i luften efter faste genstande, der forsvandt mellem hendes fingre, når hun forsøgte at finde materiel form til de ting, der ikke måtte forandres, fortvivlede, når den substans i hendes liv, der skulle forsvares mod indtrængende, og som burde være noget, man kunne gribe om og slå andre i hovedet med, når de kom for nær, kun var noget, der ligesom gled langs huden som turbulens eller blæst. Sandheden kendte hun, og sandheden var, at det, hun forsøgte at fastholde som en konkret størrelse, var hendes egen søgen, hendes eget terrænløb i en verden, hvor enhver ny post altid kun tilbød en kortvarig glæde og en anvisning til endnu en post. Med lys og lygte ledte hun, linie efter linie læste hun, side efter side pløjede hun sig igennem, bog efter bog, værk efter værk, reol efter reol.

I en skabelsesmyte fra Dahomey i Vestafrika var de første mennesker blinde, indtil en python, en visdomsgud, åbnede deres øjne for denne verdens viden. For Annika havde denne myte altid haft en dobbelt betydning. For Annika havde slangerne været en indgang til noget større. Hendes forbilleder havde altid været universalister som Goethe, Darwin, Poincaré.