Thomas Winding

Jul hele året

Illustreret af Peter Bay Alexandersen

Forord

Bornholm er en klippeø. Den er en kæmpesten, som har ligget i vandet i millioner af år.

Nogle steder er stenen dækket af jord og sand. Nogle steder er der marker, og nogle steder er der skov, men man skal ikke grave ret dybt, før det siger KLING. Og så er man stødt på stenen.

Men klippen er også fyldt med huller og revner og dybe sprækker. Og i gamle dage levede der folk nede i dem.

Det var de underjordiske. En slags nisser, som kunne alt det, som vi ikke længere tror er muligt. De kunne selvfølgelig trylle. Men det regnede de ikke for noget særligt. For de kunne meget mere. De var først og fremmest håndværkere og videnskabsmænd. De kunne lave brødknive, der var så skarpe, at man kun behøvede at vise dem til et rugbrød, så delte det sig selv i skiver. De kunne sy en frakke, der var så lille, at en flue lige kunne passe den, og de kunne bygge klædeskabe, der var så små, at de kunne ligge i fluefrakkens lomme. Men det var vel at mærke klædeskabe, som var så rummelige, at en kæmpe kunne have alt sit tøj liggende i dem. Ok ja. Og mere end det. Men vi ved ikke rigtig hvad. For det er så længe siden. Og der er sket så meget.

Nu er nisserne flyttet – nogle af dem har giftet sig med bornholmere, og andre er rejst væk. Det er det samme med alfer og trolde og kæmper.

Hvis du selv har været på Bornholm, har du nok lagt mærke til, at de er forsvundet. Man møder i hvert fald aldrig nogen af dem.

Men der er nu stadig et par stykker tilbage, og det er dem, min historie handler om.

Ja … min mormors historie, skulle jeg måske sige. For det er hende, som har fortalt mig det hele. Hun havde aldrig været på Bornholm ganske vist, men hun var god til at gætte, og hun fortalte og sang. Derfor er der også vers i den her historie, men dem kan du jo springe over, hvis de keder dig.

Det, jeg vil fortælle dig, står altså ikke i nogen andre bøger om Bornholm – og så vil du måske spørge, om det hele er løgn. Men sådan noget svarer jeg ikke på!

EN ting er i hvert fald sikkert: Bornholm findes!

Og nu begynder vi.

Men husk: Hvis du læser denne bog i julemåneden, må du kun læse ét kapitel om dagen. Basta! Det står simpelthen i Christian d. 5.s Store Danske Julelov!

Første kapitel

Der var engang to tykke nisser, som lå og snorkede på deres høvlebænke. Den ene hed Visse, og den anden hed Vasse, og de havde sovet i flere hundrede år.

Hulen, hvor de boede, var ikke særlig stor, og den var nærmest et værksted, hvor man kunne lave alt muligt. I det ene hjørne var der et ildsted og tre ambolte, så man kunne smede jern. Men det var alligevel ikke et smedeværksted, for lige ved siden af stod der tre høvlebænke, så man kunne arbejde med træ. På væggene hang der værktøj, og så var der et skab og et bornholmerur. Og en æske, som var fyldt med ordsprog.

Det var det hele.

MEN der var ikke nogen dør!

En gang imellem, når Visse og Vasse vågnede, undrede de sig også over, at de var lukket inde, for de kunne desværre ikke huske grunden.

De tilhørte det nissefolk, som man kalder de underjordiske, og de lignede ikke julenisser, men var mørke, nærmest sorte i tøjet. De var sværtede af røg i hovederne, og de havde tunge støvler på.

Som alle bjergfolk var de temmelig gamle. Visse var måske 500, og Vasse var måske 600 år. Men det vidste de ikke med bestemthed, for de kunne ikke huske noget som helst.

En gang imellem vågnede Vasse og begyndte at lede.

Han løftede forskellige ting, kiggede i skabet og lagde sig på knæ for at se under høvlebænken.

Men hvad han så efter, havde han glemt.

Så lagde han sig igen.

Men sommetider, når han sov, drømte han, at han huskede alting.

Og når han vågnede, var det væk.

Så sprang han op og råbte:

”Pokkers også. Nu har jeg glemt det.”

”Nu igen?!” sagde Visse.

”Tværtimod,” sagde Vasse. ”Det var noget helt nyt, jeg har glemt. Og det, jeg glemte sidste gang, kan jeg overhovedet ikke huske.”

Selvom Vasse ikke vidste, hvad han ledte efter, kunne Vasse lede i timevis. For han troede, at hvis han fandt det, ville han også begynde at huske.

”Det lyder dumt,” sagde Visse. ”Du leder, men du ved ikke, hvad du leder efter?”

”Ja, det lyder dumt,” sagde Vasse, ”men det føles klogt.” Og så ledte han videre. Han åbnede skabet og løftede på alting. Men han fandt ikke noget.

Sommetider læste han, hvad der stod på skiltene i æsken. Det lignede gode råd, men han syntes ikke, han blev klogere af at læse dem.

På et stod:

ALTING KOMMER TIL DEN, DER KAN VENTE

Og på et andet stod der:

UDSÆT IKKE TIL I MORGEN, HVAD DU KAN GØRE I DAG!

På et tredje skilt stod:

HVER TING TIL SIN TID

Og på et fjerde skilt stod der:

NÅR TIDERNE MØDES, KAN ALTING SKE

Og der stod meget mere. Så det var svært at finde ud af, hvad man skulle rette sig efter.

Nå … det gjorde jo heller ikke noget, for de var altid søvnige, og der var ikke nogen dør i hulen, så de kunne slet ikke komme ud.

Men en vinterdag sprængte frosten en revne i klippen. Det gav et brag, og der kom et stort hul i den ene væg, så man kunne se lige ud på stranden og havet.

Visse vågnede og blev først forskrækket. Men så syntes han, det var spændende.

”Vågn op, Vasse. Der er sket noget mærkeligt … Skal vi ikke gå ud og kigge?”

”Nej,” sagde Vasse uden at åbne øjnene. ”Læg dig ned og sov … Det er sikkert noget, du drømmer.”

”Jamen … Nej … kig nu!”

Men Vasse sov, og han så ingenting.

Visse gik alligevel. Og det kom han hurtigt til at fortryde, for det var smadderkoldt, og der lå sne alle vegne. Først gik han ud på stranden, så klatrede han op ad en stejl skrænt, og til sidst stod han i en skov. Han så ikke noget, der interesserede ham, og han var faktisk parat til at gå hjem igen, da han pludselig hørte nogle glade stemmer inde mellem træerne.

Da han gik nærmere, opdagede han, at det var en far med sine to børn, som var ude for at fælde juletræer.

Børnene skubbede en trækvogn, og deres far bar på en økse og en sav.

De frøs ligesom Visse, men børnene grinede hele tiden, for deres far havde sagt, det gav varmen.

Nogle gange grinede de oven i købet så meget, at deres far måtte stoppe dem:

”Nu skal I jo passe på, at I ikke bli’r så varme, at I får feber,” sagde han.

Og så grinede de.

De havde ellers ikke meget at grine af, for de var fattige og sultne.

Men humøret var godt. Og det er DET, det kommer an på, sagde deres far.

Så sang han en julesang, han selv havde lavet:

MAN KAN SUTTE PÅ EN VANTE

MAN KAN BIDE I EN SKE

MAN KAN SLIKKE PÅ EN GRYDE

OG SÅ MÅ VI SE

OM DER KOMMER NOGET FLYVENDE

JA, MÅSKE DEN FIREOGTYVENDE?

– DET MÅ GERNE VÆRE EN AND.

MAN KAN GÅ OG HA’ DET SKIDT, DU

OG DET VAR SÅ DET

MEN DET GØR MAN JO SÅ TIT, DU

SÅ NU MÅ VI SE

OM DER KOMMER NOGET FLYVENDE

JA, MÅSKE DEN FIREOGTYVENDE?

– DET MÅ GERNE VÆRE EN AND.

Imens han sang, rullede børnene sig i sneen, og da han var færdig, rejste de sig og sagde:

”Ja, det må gerne være en and, men den skal helst være levende og bo hos os, for ænder er så søde.”

”Ja, det er en aftale,” sagde deres far.

Han fældede to juletræer, et stort og et lille.

”Vi skal have det store,” sagde børnene.

”Nej, tværtimod,” sagde deres far. ”Det store skal bruges i købmandsgården. Vi har jo ikke så højt til loftet.”

”Nå nej,” sagde børnene.

Men så fik de øje på et træ, som var meget bredt: ”Skal vi ikke også tage DET med hjem?” spurgte de.

”Slet ikke,” sagde deres far. Men han måtte indrømme, at det var kønt. Imens kravlede Visse op på vognen og gemte sig. Og så kørte de videre uden at opdage ham. På den måde kom han med til byen.

Og mens de kørte, kunne han høre børnene snakke om noget, de kaldte jul:

”Hvad spiser man, når det er juleaften?”

”Torsk eller sild,” sagde deres far. For han var fisker.

”Jamen det gør vi jo altid!”

”Ja, der kan I bare se,” svarede han.

Visse lå og tænkte. Han kunne ikke huske, hvad man spiste juleaften. Han kunne slet ikke huske, at der var noget, der hed jul. Men han skulle snart blive klogere. For netop den dag, hvor han lå og gemte sig mellem grantræerne, var det den 24. december.

Da de nåede ind til byen, bumlede vognen, som havde træhjul, hen ad brostenene, så Visse fik blå mærker over hele kroppen. Men på et tidspunkt stoppede de ved en stor købmandsgård, og Visse sprang straks af og smuttede ind ad en dør. Han vidste ikke, hvad han ville, men han ville i hvert fald ikke bumles mere.

Rummet, han kom ind i, var et stort bryggers med trætønder og lerkrukker og sække med sukker, mel og gryn. Der stod også en stor gammeldags vaskekedel, og der var en trappe, som gik op til loftet. For en købmandsgård er ikke kun en butik, det er et helt hus med butik og lagerbygninger og beboelse.

Gennem en stor dør kunne man se ind i køkkenet, hvor kokkepigen var ved at lave julemiddag til købmandsfamilien. Det duftede vidunderligt, og Visse kom til at tænke på, at han ikke havde spist i mange år. Hvor mange kunne han ikke huske, men det var mange.

For at ingen skulle se ham, gemte han sig bag nogle tønder, mens han spekulerede på, hvordan han skulle få fat i lidt af maden.

Imens lå Vasse hjemme i hulen og havde problemer med at sove.

Han prøvede at ligge på maven, på ryggen, både på høvlebænken og på gulvet.

Han prøvede at stå på hænder, på hovedet og med ryggen op ad væggen.

Men ingenting hjalp. Han KUNNE ikke sove.

Der var også koldt i hulen, nu hvor der var hul i væggen. Vinden peb ind, og han havde ikke noget tæppe.

Så opdagede han, at der skete noget, når han lagde sig lige ved siden af bornholmeruret.

Det var lige, som om han blev lidt mere søvnig. Og han blev også lidt varmere.

Men det blev for eksempel ikke bedre, hvis han stak hovedet ind i uret, og det blev heller ikke bedre, hvis han lagde uret over sig som dyne.

Hvis han derimod bare holdt sig lige i nærheden af det, var det tydeligt, at han blev tungere i kroppen og havde svært ved at holde øjnene åbne.

Og som jeg har sagt, var nisserne videnskabsmænd, så han undersøgte sagen meget grundigt.

Han undersøgte den SÅ grundigt, at han faldt i søvn.

Og straks begyndte han at drømme nye drømme.

Han så et ansigt for sig, og det kom nærmere og nærmere. Men han blev ikke forskrækket. For ansigtet tilhørte en lille bleg, bedrøvet pige, som så lige på ham uden at sige noget.

”Åh ja,” råbte Vasse. ”Nu husker jeg alt.”

Men det gjorde han ikke: Så snart han vågnede, glemte han det hele igen.

Imens sad Visse bag tønderne og kiggede. Og han så OGSÅ et lille blegt ansigt. Ja, han så en hel lille bleg og forfrossen pige, som gik og hjalp til i køkkenet. Og han syntes, han havde set hende før – men hvor kunne han ikke huske.

Pigen var MEGET sulten. Hun spiste og spiste. Rå kartofler, brødstumper, gulerødder, løg, æbler og mere brød. Hun smagte på sovsen og rødkålen og de brunede kartofler. Men hun blev ikke mæt.

Kokkepigen, som var tyk og glad, stak hende hele tiden noget.

”Spis, min gris,” sagde hun. ”Du er alt for tynd.”

Og pigen spiste og spiste.

På et tidspunkt var maden færdig, og den blege pige blev sendt op på loftet med et krus med øl og en stor portion risengrød.

”Men den må du altså ikke spise af, for den er til nissen,” sagde kokkepigen.

Nå, tænkte Visse, har de opdaget, at jeg sidder her?

Den blege pige kravlede op på loftet – og i det samme kom købmandsfruen ud i køkkenet.

”Hov-hov … hvor skal du hen med den grød?” spurgte hun.

”Op til nissen,” sagde pigen.

”Du godeste. Har vi virkelig råd til at fodre nisser?” sagde fruen, for hun og hendes mand var meget nærige og holdt tal på alting. Og hver gang de kom ud i køkkenet, var der noget galt.

”Har De brugt seks æg til kagen? Så må vi lave en anden slags kage. Og var det nødvendigt med smør? Skal der virkelig 25 blommer i blommegrød? Det er vist alt for dyrt.”

Men selvom de sparede på alting, var købmanden og hans kone vilde med mad, og juleaften måtte der gerne frådses, bare der blev frådset med fornuft.

”Nu fik De vel gåsen til en ordentlig pris?” sagde købmandskonen.

Og købmanden løftede på æblerne og sagde: ”De er vel inde fra vores butik?”

”Næ,” sagde kokkepigen. ”De er fra gartneren. Han er billigere.”

Det kunne købmanden ikke lide at høre.

Og Visse så det hele fra sit skjul. Og han kunne ikke lade være med at grine, da den blege pige kom ned igen, og købmanden spurgte: ”Tror I virkelig på nisser?”

”Jeg ved ikke, om vi tror,” sagde kokkepigen. ”Men vi håber. Og hvis vi holder os gode venner med nisserne, så holder de sig også gode venner med os.”

Visse syntes, det var meget godt svaret.

Og mens de kiggede den anden vej, listede han op på loftet og smagte på grøden.

Den var HERLIG. Og øllet var fint. Men han blev lidt fuld af det.

Og mens han sad og hyggede sig, kom fruen op og kiggede. Og hun var ved at få et chok.

Hun hentede straks kokkepigen.

”Er det en, De har klædt ud?” spurgte hun.

”Hvem?” sagde kokkepigen og kiggede op. ”Nej … det må være en rigtig nisse.”

”Så må han høre til huset,” sagde fruen. ” Vi tager ham med ned i stuen – så får vi nok en masse gaver.”

På den måde kom Visse til julefest. Han blev sat i en lænestol og fik lov at spise og drikke så meget, han ville.

Han fik simpelthen alt, hvad han pegede på:

Gås, æbler, svesker, grød, marcipangrise og chokoladekringler. Og en forfærdelig bunke øl.

”Spis!” sagde købmandskonen, for hun regnede med, at de ville få alle deres ønsker opfyldt, hvis bare de var flinke mod nissen.

Og hun havde MANGE ønsker. Så nissen fik mad nok for flere hundrede år.

FØRST FIK HAN GRØD

OG SÅ FIK HAN GRØD

OG SÅ FIK HAN GRØD IGEN

OG SÅ FIK HAN BRØD:

(HAN FIK TI SLAGS BRØD!)

OG SÅ FIK HAN BRØD, MIN VEN

OG SÅ FIK HAN VIN

OG LIDT ØL OG LIDT SAFT

OG MER’ AF DET, SOM HAN IKK’ SKU’ HA’ HAFT

OG TI LITER KÆRNE OG TI LITER SØD

OG SÅ SKU’ MAN TRO, HAN VAR DØD

TJUHEJ

MEN DER KAN MAN GODT TRO NEJ

FOR SÅ FIK HAN GÅS

OG SÅ FIK HAN MOS

OG SÅ FIK HAN GÅSEMÅS

SÅ FIK HAN SVESKER

MILLIONER AF SVESKER

DET VAR ET FORFÆRDELIGT FRÅDS

Ja … som du kan forstå, åd han, til tøjet var ved at revne. Og da der skulle danses om juletræet, væltede Visse simpelthen om på gulvet og faldt i søvn.

Familien dækkede ham med et tæppe og sagde:

”Ja ja … Det ER jo kun jul en gang om året.”

Og man kunne se på dem, at det var de glade for.

Andet kapitel

Den næste morgen var der ikke meget fest. Kokkepigen og den lille blege pige ryddede op og gjorde rent, og vinduerne stod åbne, så den kolde vind blæste lige ind i ansigtet på Visse.

Han havde frygtelig ondt i hovedet, for han var ikke vant til at drikke øl og vin.

Kokkepigen fik ham rejst op og hjalp ham ud ad døren.

”Farvel, min ven. Nu er julen slut!” sagde hun.

”Hvorfor?” spurgte Visse. ”Jeg er sulten.”

”Så kan du få en bid brød, men du må hellere gå, inden købmanden vågner. For jeg ved, hvordan han har det: Når han først har festet, SÅ skal der spares.”

Hun gav ham et stykke brød og klappede ham på kinden: ”Kan du have det godt, min ven.”

Og så var den jul slut. Sneen var smeltet, og alt var vådt og snavset. Da han gik ned ad gaden, var der oven i købet nogen, som grinede af ham.

”Har du fået nissesyge?” spurgte de. ”Ved du ikke, at julen er slut? Hvad med at gå hjem og trylle lidt?”

Han fattede ingenting: Trylle … det ord kendte han, men han kunne ikke huske, hvad det betød.

Da han kom hjem til hulen igen, var der ikke nogen, han kunne snakke med, for Vasse lå og sov, og han var ikke til at vække.

Nåh, tænkte Visse, man fik vist heller ikke sovet ordentligt ud i nat. Jeg tager en lur. Og han lagde sig og faldt straks i søvn.

Men da der var gået to dage, kunne han ikke sove mere, og han vækkede Vasse.

Det vil sige, sådan gik det nu ikke til, for Vasse VAR ikke til at vække. Men så truttede Visse i et jagthorn, til han var ved at besvime, og han sparkede til en spand, så han forstuvede foden, og til sidst tog han et glas vand og gurglede, til han var lige ved at drukne.

Han larmede og støjede og prustede og stønnede, og der var ikke noget af det, der hjalp.

Først da han satte sig ned og bøvsede, vågnede Vasse.

For han havde altid ment, at bøvseri var en dårlig vane.

Han røg op med et spjæt og sagde: ”Lad være med det.”

”Ja, undskyld,” sagde Visse, ”men hør lige her!”

Og så fortalte han, hvad han havde oplevet, og Vasse mente godt, at han kunne huske noget, der hed JUL … men hvad det var, kunne han ikke huske.

”Jamen det er noget herligt,” sagde Visse. ”Det skulle være jul hele året.”

”Åh ja …” sagde Vasse. ”Åh nej, mener jeg. Nu husker jeg … jul … det er noget, mennesker snakker om i månedsvis, men det varer kun ganske kort. Sådan har det altid været.”

”Behøver det være så trist resten af tiden?”

”Næ, det skyldes noget andet,” sagde Vasse. ”Det skyldes … Åh, jeg drømte det lige, men nu har jeg glemt det. Men jeg kan lægge mig lidt, så dukker det nok op igen.”

”NEJ,” sagde Visse, ”nu skal du ikke sove. Vi må gøre noget, så de mennesker kan få det godt igen.”

”Har de det skidt?” sagde Vasse.

”Det må de have, for de er sure og triste.”

”Jamen det har de måske lyst til at være,” sagde Vasse. ”Mennesker er mærkelige: De skændes og slås for deres fornøjelses skyld. De stjæler fra hinanden og gør nar af hinanden. De lyver, selvom det var nemmere at sige sandheden. De er ikke for kloge.”

”Hvor ved du det fra?” spurgte Visse.

”Måske har jeg drømt det,” sagde Vasse og kravlede op på sin høvlebænk.

”NEJ, du må ikke sove nu …” sagde Visse. Men det hjalp ikke. Vasse snorkede med det samme.

Visse vidste ikke, hvad han skulle lave, så han kiggede i skabet og åbnede et par skuffer. Og så fandt han en bog. Den var ældgammel og handlede om trylleri, og Visse huskede pludselig, hvad det var at trylle.

Ja, ikke alene huskede han, at han kunne trylle, men han huskede også hvordan. Og det slog ham, at det måske var noget, der kunne bruges: Man kunne jo trylle, så det blev jul hele året. Han sprang hurtigt ud på gulvet og lavede en lille trylledans, og det vækkede Vasse, som ikke blev spor begejstret.

”Trylleri kan ikke bruges til meget andet end pjank,” sagde han. ”Og det slider på os. Det bruger for mange af vores kræfter. Vi bli’r MEGET trætte.”

”Ja, pyt med det,” sagde Visse. ”Vi har kræfter nok. Vi har jo sovet i flere hundrede år.”

”Godt, nu har jeg advaret dig,” sagde Vasse. Og så begyndte han også at danse rundt på gulvet, så man skulle tro, han var blevet tosset. Og Visse hoppede med.

Pludselig stoppede han og råbte: ”Hov … Ved du egentlig, hvad vi tryller?”

Men da var det for sent, for pludselig stod der forskellige ting rundt omkring dem, som de slet ikke havde bedt om. For eksempel et vognhjul, en and og en gammel kage.

”Det rene pjat. Har du set nok?” spurgte Vasse. ”Godt … så tryller jeg det væk igen.”

Og så dansede han videre, så tingene fløj rundt i lokalet og forsvandt. Men hvor de forsvandt hen, ved man ikke. Og mens han tryllede, sang han en sang. Og Visse sang med:

EN BAMSE

EN SÆBE

EN TING I EN SNOR

VI VED IKKE, HVORFRA DET KOMMER

MEN HVIS VI BLI’R VED

OG DET GØR VI JO NOK

SÅ TRYLLER VI VINTER TIL SOMMER

ET VOGNHJUL

EN KAGE

OG LIDT AF EN OST

VI SYN’S NU GODT NOK, DEN LUGTER

MEN HVIS VI BLI’R VED

OG DET GØR VI JO NOK

KAN DET HELE DUFTE AF FRUGTER

MEN SELV BLI’R VI MINDRE

OG MINDRE OG MINDRE OG MINDRE

OG MINDRE OG MINDRE

OG MINDRE OG MINDRE.

DET KAN VI IKKE FORHINDRE.

Og det var desværre rigtigt: Ikke alene mistede de deres kræfter, når de tryllede, de blev også mindre og mindre. Og pludselig så de selv, hvor små de var, og de skyndte sig at lægge sig ned. For kun ved at sove kunne de få deres kræfter tilbage.

Vasse sov med det samme, men Visse kunne ikke falde i søvn, så han lå og nynnede sin tryllesang, mens han blev mere og mere bekymret.

SÅ endelig snorkede de begge to, og det varede ikke længe, før de voksede til normal størrelse.

Hvis du synes, det er mærkeligt, at de to kunne huske at trylle, når der var så meget andet, de havde glemt, har du ret. Men livet er mærkeligt.

Da Visse vågnede igen, var der næsten gået to dage, og han gik ind til byen for at se, om der ikke skete noget sjovt.

Først så han ikke andet end tomme, triste gader, og på havnen var der heller ikke meget liv. Der sad nogle fattige mennesker og varmede sig ved et bål uden for et lille hus af sække og sildekasser.

Men så fik han øje på en, han genkendte, og det var en fisker, som netop kom ind fra havet med sin lille båd.

For fiskeren var den samme mand, som han havde mødt i skoven juleaften.

Han lagde sin jolle ved kajen og smed sin fangst op, så man kunne se, at han kun havde fanget et par torsk og fem sild. Men han var i godt humør.

Og han var lige så flink, som han plejede, for han beholdt ikke torskene til sig selv, men forærede dem til de fattige mennesker, som slet ikke havde noget at spise.

”Ih tak, man skulle bare være fisker,” sagde de. ”Så kunne man fiske selv.”

”Jamen I kan da låne min båd,” sagde fiskeren.

Men nej tak, det behøvede de ikke, for nu havde de jo fået til middagen. Visse så det hele og tænkte: Det var dog den flinkeste mand, jeg nogensinde har set.

Fiskeren gik hjem til sin familie med det, der var tilbage. Ikke fordi de var særlig glade for sild, for det fik de hver dag, og sommetider to gange om dagen, men sådan var det nu.

Visse kiggede ind ad vinduet, og han så, at børnene var kede af det. De havde glædet sig til at få torsk.

”Jae,” sagde fiskeren, ”men der var nogen, der manglede, så de fik de torsk, jeg havde.”

”Det må jeg nok sige,” sagde hans kone, ”og hvordan med de penge, du skulle have for juletræet?”

”Købmanden har vist ikke så godt råd,” sagde fiskeren.

”Ja, dum er du,” sagde hans kone, ”men jeg elsker dig, fordi du er så god.”

”Arj, så god er vel ingen,” sagde fiskeren.

”Jo, du er så god, som dagen er lang, og så rar, som jorden er rund, og så sød, som himlen er uendelig. Min søde dumme mand.”

Og så kyssede hun ham, og børnene lo og spiste deres sild.

Men uden for fiskerens hus stod Visse og kiggede ind. Og han besluttede, at han ville trylle, så familien kunne få en ordentlig middag. De har fortjent noget bedre: Jeg tror, jeg vil trylle en and til dem.

Han begyndte straks at danse, og måske skulle han hellere have tænkt sig om. For den and, som dukkede op, var levende og meget, meget stor.

Den var lige ved at træde på ham, og det hjalp ikke, at han selv blev mindre og mindre.

Anden var faktisk så stor, at den kunne have væltet huset, men heldigvis gik den sin vej. Og inde i huset var der ingen, som opdagede noget, for de sang og morede sig. Og fiskeren spillede på skeer.

MAN KAN SUTTE PÅ EN VANTE

MAN KAN BIDE I EN SKE

MAN KAN SLIKKE PÅ EN GRYDE

OG SÅ MÅ VI SE

OM DER KOMMER NOGET FLYVENDE

JA, MÅSKE DEN FIREOGTYVENDE?

– DET MÅ GERNE VÆRE EN AND.

Og de skrålede så højt, at man kunne høre det helt ned på havnen, hvor den fattige familie sad og spiste torsk.

”Der er da nogen, der holder jul igen,” sagde konen.

”Ja, men os er der aldrig nogen, der tænker på,” sagde manden.

Og det samme kunne Visse have sagt, for han var blevet så lille, at man skulle kigge meget godt efter, hvis man skulle få øje på ham. Og mens han løb, blev han stadig mindre og mindre. Det var ikke godt, og han følte, at hvis han ikke lagde sig til at sove, ville han forsvinde fuldstændig. Men der var alt for koldt alle vegne. Og jo mindre han blev, desto længere blev turen selvfølgelig, og han var træt og forskrækket.

Jeg tror, jeg skyder en genvej, tænkte han, og så løb han væk fra vejen og ind mellem træerne, men pludselig faldt han i et hul og styrtede ned i mørket.

Og han faldt og faldt, til han pludselig ramte noget blødt. Og da besvimede han heldigvis af overanstrengelse. Og så snart han sov, begyndte han at vokse, men det er en anden historie, som du må høre i morgen.

Tredje kapitel

Nu kunne du måske tænke dig at høre, hvad der skete med Visse, da han faldt ned i det mørke hul.

Men først vil jeg sige lidt om Vasse. For han lå nemlig stadig hjemme i hulen og sov på sin høvlebænk. Og i drømme så han en konge, som kom gående med en masse glade børn og voksne.

Det syn gjorde Vasse så lykkelig, at han væltede ned af høvlebænken, mens han råbte:

”JA, selvfølgelig! Kong Ole!”

Og selvom han vågnede, huskede han det, han havde set: ”Kong Ole … ja ja … HAM husker jeg.”

Så lagde han sig til at sove for at se, om han ikke kunne huske noget mere.

Nå! Nu må du hellere høre om Visse.

Han faldt altså i et hul i jorden og faldt dybt ned i mørket, indtil han landede på en blød dyne i en seng, som var alt for stor til en lille fyr som ham. Og fordi han var så træt, faldt han i søvn med det samme.

Derfor vidste han heller ikke, at han var faldet ned hos to kaniner. Men de så ham. For han faldt NETOP i en seng, de havde stående parat, hvis der skulle komme et barn og besøge dem.

Og de sad NETOP og drak deres gulerods-te, da han skvattede ned fra loftet.

”Hovsa,” sagde den ene.

”Ja, mon ikke,” sagde den anden. ”Der faldt vist noget ned fra loftet.”

”Ja, og det var noget meget sødt,” sagde den første. ”Jeg tror, vi har fået et lille barn.”

”Tror du, det er til os? Er det noget, vi må beholde?”

”Ja, alt, hvad der falder ned fra loftet, må man godt beholde,” sagde den første.

”Hvor står det?”

”Det står på tavlen, for nu skriver jeg det,” sagde den første kanin. Og så tog hun et kridt og skrev: ”DET ER VORSES.”

”Ihhh, hvor er han sød,” sagde den anden kanin. ”Du må hellere skrive det to gange.”

Visse hørte ingenting. Han lå og samlede kræfter, mens han sov oven på dynen. Han mærkede heller ikke, at kaninerne vuggede ham og hentede flere puder og dyner, så han kunne ligge godt og varmt.

Han anede ikke, hvor glade han havde gjort dem.

Men imens kiggede de på den lille nisse og undrede sig over, at man kunne være så lille.

”Tror du ikke, det gør ondt?”

”Jo, måske en lille smule. Men en MEGET lille smule, fordi han er så lille.”

”Nå ja.”

Så satte kaninerne sig til at vente på, at han skulle vågne. Og tiden gik lidt langsomt, syntes de.

”Måske er der flere af den slags oppe i skoven,” sagde den ene.

”Orv ja, så kan vi lave en børnehave,” sagde den anden.

Og straks løb de op i skoven for at lede.

Der var nu ikke andre små nisser at se, og det var ved at blive mørkt, for det bli’r det jo tidligt om vinteren.

Men alligevel sang de en lille sang for at lokke nisser til:

HVOR ER DU HENNE,

VORSES LILLE SØDE VEN?

SKAL VI MON ALDRIG SE DIG

NOGENSINDE MER’ IGEN?

Men den eneste, der hørte dem, var en stor mand, som var ude at gå tur, og han spurgte:

”Er det mig, I mener?”

”Nej, selvfølgelig er det ikke det,” sagde de. ”Er du måske en lille fyr?”

”Nej, men jeg HAR været,” sagde manden.

”Ih,” sagde kaninerne, og så sang de videre:

HVOR ER DU HENNE,

KÆRE SØDE BASSEDRENG

OG SOM DER LIGNER HAM

DER LÅ I VORSES SENG?

Manden rystede på hovedet og gik sin vej. Han var i øvrigt netop den høje fyr, som byggede toppen af Eiffeltårnet i Paris uden at bruge stige, men det er en anden historie.

Imens lå Visse nede i sengen og voksede. I begyndelsen var han jo ikke større end en tændstik, men hurtigt blev han så stor, at han var ved at sprænge sengen. Hans hoved pressede i den ene ende, og hans fødder pressede i den anden ende, og TJUBANG faldt han ud på gulvet. Og lige i det øjeblik kom kaninerne hjem, og de blev lidt forskrækkede.

”Hvems er du?” spurgte den ene. ”Er du fræk …?”

”Og hvad laver du, og hvem har givet dig lov til at lave det her?” spurgte den anden.

Men da så de sengen og blev meget kede af det.

”Åh, se nu! Hvor er vorses lille barn henne?”

”Har I et lille barn?”

”Ja, og det lå der og var så lille, og hvor er det nu henne?”

”For det kom nemlig ned fra loftet og faldt i søvn med det samme.”

”Jamen det var vist mig,” sagde Visse. Og så forklarede han, hvordan han blev så lille, hvis han tryllede for meget. Ja, han sang faktisk sin tryllesang.

Og mens han sang, skiftede han størrelse og blev både lille og stor og lille igen og stor igen.

Og da han VAR kommet i gang med at synge og danse, kunne han næsten ikke holde op.

Han dansede op ad stolper og ned ad vægge, og hen om hjørner og rundt om kommoden og op på bordet.

”Hov,” sagde kaninerne. ”Nu må vi hellere se at få hentet lidt aftensmad.” Og så fandt de to kurve og gik hen til døren.

”Vil du med?” spurgte de.

”Selvfølgelig,” sagde Visse, for han ville gerne hjælpe, hvor han kunne.

Mens de gik gennem skoven og over markerne, nynnede han stadig på den lille tryllesang.

”Men det gør ikke noget,” sagde den ene kanin. ”Bare du ikke begynder at danse igen.”

”Ja, jeg syn’s også, at du var sødere, da du var helt lille,” sagde den anden kanin.

Da de kom op til en stor bondegård, åbnede de forsigtigt døren til hestestalden, og derinde lå der en bunke gulerødder.

”Der har vi aftensmaden,” sagde kaninerne. ”Nu tager vi bare så meget, vi kan bære, og så tager du resten.”

”Jamen jeg kan da prøve,” sagde Visse. Og han stoppede gulerødder i lommerne og ind under jakken og ned i støvlerne og alle mulige steder, hvor der var lidt plads.

Og mens han stod og proppede sig, forsvandt kaninerne, for de havde hørt fodtrin udenfor. Men Visse proppede og proppede, og pludselig blev han taget i kraven af en temmelig sur mand. En temmelig vred mand, skulle jeg måske sige.

”Er det dig, din halvtosse, der stjæler mine gulerødder?” skreg han.

”Næ, absolut ikke,” sagde Visse. Men han kunne godt høre, at det lød lidt dumt, så han skyndte sig at tilføje: ”Jeg ANEDE ikke, at de gulerødder var stjålet.”

”Nå, ikke?” sagde bondemanden. ”Næ, og hvis DU ikke aner det, hvem aner det så?”

”Nej, det er det, jeg mener,” sagde Visse.

Men bondemanden var rasende. Han rystede Visse, så alle gulerødderne dryssede ud af lommerne, og smed ham ud af stalden, mens han råbte: ”Hvis du viser dig her igen, slår jeg dig flad som en pandekage. Din TYV!”

Visse var ikke bange, for det bliver nisser ikke, men han var overrasket og fornærmet: Tyv … det var der aldrig nogen, som havde kaldt ham.

Han løb så hurtigt, at han indhentede de to kaniner, som gik og pjankede.

”Er I klar over, at der kom en mand, som kaldte mig tyv?”

”Ok, det vænner man sig til,” sagde kaninerne.

”Jamen jeg vidste ikke, at I havde stjålet de gulerødder.”

”Nej,” sagde den ene kanin. ”Det vidste du ikke.”

”Og ved du hvorfor?” spurgte den anden kanin.

”Næ.”

”Fordi vi ikke HAR stjålet. Vi stjæler aldrig.”

”Næ, vi tager bare.”

”Jamen det er jo noget vrøvl,” sagde Visse.

”Når man tager noget fra andre uden at spørge, så stjæler man.”

”Overhovedet ikke,” sagde den ene kanin. ”Mennesker stjæler fra hinanden. Men kaniner tager bare. Mennesker er tyve, fordi de tager fra hinanden uden at spørge, men kaniner er bare kaniner, som tager, hvad de skal bruge. Mennesker tager et stykke jord fra skoven og siger, at træerne er deres. De bygger et hus ved stranden og siger, at sandet er deres. Men før der var mennesker, var der kaniner og mus og hjorte og ræve, som boede der og tog det, de havde brug for. Nu siger menneskene, at vi ikke må tage noget, fordi det hele er deres. Kan du forstå det?”

”Måske,” sagde Visse. ”Jeg må tænke lidt over det. Men sig mig engang: Hvad med nisser? Er vi tyve, hvis vi tager noget?”

”Ihhh, nisser,” sagde kaninerne. ”Nisserne, de var her jo allerførst. De var her jo, dengang her kun var ild og jern og sten.”

”Ja, det siger vorses mor.”

”Men hun er død.”

Og DET var lige, hvad Vasse lå og drømte om hjemme på sin høvlebænk.

Han drømte om en klippehule, der var så stor, at mange hundrede nisser kunne arbejde i den. Der var bål overalt og flittige folk, som varmede jern og sølv, som de bøjede med tænger og slog på med hamre og formede til alle mulige ting.

Og denne gang vågnede Vasse ikke, selvom han lå og snakkede lidt i søvne. Han nøjedes med at se.

Han så, og han tænkte: Nu VIL jeg huske det hele!

Fjerde kapitel

Måske skal jeg lige sige lidt om julen, for du tænker sikkert på, hvor den bliver af.

Men den her historie starter juleaften og slutter juleaften, så der går naturligvis et år imellem de to aftener. Og selvom Visse netop gerne ville have, det skulle være jul hele året, så er historien kun nået til nytår.

Du har måske også undret dig over, at der er så meget, som foregår under jorden, men faktisk er der mange, som ELSKER at bo under jorden: kaniner, muldvarpe, mus og regnorme. Og så selvfølgelig de nisser, som kaldes de underjordiske.

Vasse, for eksempel, brød sig overhovedet ikke om at komme ud af sin hule. Han havde ikke meget tiltro til mennesker. Det lå lidt anderledes med Visse, for han var mere nysgerrig. Men han syntes også, at mennesker opførte sig underligt: Hvorfor var de så sure og kede af det, når de kunne have det så sjovt? Og hvorfor er det ikke fest hele året, når man selv kan bestemme?

Kaninerne var meget sjovere. Når han fortalte dem, at han sov på en høvlebænk, væltede de om af grin. Og når han fortalte dem, at han og hans bror havde sovet i flere hundrede år, grinede de, så tårerne trillede dem ned ad kinderne, og de havde svært ved at få vejret.

Hvis bare bornholmerne kunne komme i det samme humør, så skulle det nok blive jul hele året.

Men så kom Visse til at tænke på, at bornholmerne måske savnede noget: Måske var der nogen, der havde taget noget fra dem?

”Jeg må hellere studere dem lidt nærmere,” sagde han. Og så gik han hen til købmandsgården for at se, om de havde fået humøret tilbage. Han kom på bedre tanker. For lige da han kiggede ind ad vinduet, så han købmandskonen slå sin mand med en avis og råbe: ”Finder du dig i, at din nytårstorsk bliver givet væk?”

”Nej,” råbte købmanden. ”Jeg finder mig ikke i noget.”

Og så tog han sin frakke på og løb så hurtigt, som man nu kan, når man har glemt at skifte fra morgensko til almindelige sko, ned til fiskeren, hvor han brasede ind uden at banke på.

”Nu kan det være nok,” råbte han.

”Ja, hvis du synes,” sagde fiskeren venligt.

”Hold mund! Jeg finder mig ikke i det, jeg finder mig ikke i noget som helst. Jeg er rasende. Hvad ligner det at forære min nytårstorsk til de fattige?”

”De var jo lidt sultne,” sagde fiskeren.

”Og så skulle de bare have fisken gratis?”

”Jae … hvordan skulle de ellers få den?” sagde fiskeren.

”Idiot,” råbte købmanden. ”IDIOT!”

Og så gik han og smækkede med døren.

”Ja, noget skal der jo nok være om snakken,” sagde fiskeren.

”Vel er der ej,” sagde hans kone. ”Du er for god af dig, men det er ikke det samme som at være dum. Og sig mig engang: Skulle du ikke have penge for det juletræ, du hentede i skoven?”

”Jo, men det kommer vel en dag,” sagde fiskeren.

”Og så er han endda din egen bror,” sagde konen.

”Uh, det skal du ikke minde ham om,” sagde fiskeren. ”Det regner han vist ikke for en fordel.”

Alt dette hørte Visse, mens han stod og kiggede ind gennem vinduet, og han undrede sig.

Han undrede sig så meget, at han blev stående, lige til han fik våde fødder. Og så opdagede han, at han havde stillet sig i en vandpyt.

Nu var det ved at blive mørkt, og fiskerens kone begyndte at give børnene natskjorter på. Og da de blev lagt i seng i hver sin kommodeskuffe, sagde deres far noget, som gav Visse en idé.

Han sagde: ”Husk at ønske noget, inden I lægger jer til at sove.”

”Hvorfor det?” spurgte børnene.

”For så har I noget interessant at tænke på. Og selvom ønsket ikke går i opfyldelse, er tiden gået godt.