Jesper Malmose

BORGEN

Roman

1

LØRDAG 25.09.2010

“Mor, hvad laver en statsminister?”

Magnus kørte koncentreret skeen rundt i havregrøden. Klokken var lidt over otte, og familien sad ved morgenbordet. I baggrunden kørte fjernsynet med morgen-tv, hvor et panel bestående af en standupkomiker, en livsstilsekspert og en deltager fra Paradise Hotel diskuterede folketingsvalget den følgende tirsdag.

“Ja, hvad laver en statsminister …?” Birgitte rakte ud efter tebirkes nummer to, samtidig med at hun råbte: “Laura – vi er begyndt!” I det samme kom Laura søvndrukken ind i køkken-alrummet og gik hen og lod sig tungt falde ned på sin plads ved spisebordet.

“Godmorgen, smukke – sovet godt?” Phillip smilede kærligt til datteren, som rakte ud efter cornflakes-pakken. Selv om Laura med sine 12 år endnu ikke havde nået teenager-alderen, var der ingen tvivl om, at det var lige oppe over. Det vidnede ikke mindst hendes stigende søvnbehov om. Hun så anklagende på sin mor. “Hvorfor skal vi så tidligt op? Det er jo lørdag.”

Birgitte gjorde et ihærdigt forsøg på ikke at lade sig irritere over, at Laura var morgensur. “Fordi det er vigtigt, at vi spiser morgenmad sammen. Det gør man i normale familier,” svarede hun pædagogisk.

“Vi har da aldrig været en normal familie.”

Den skulle Birgitte lige sluge. Phillip skævede til hende og undertrykte en latter. Inden hun nåede at sige noget, gentog Magnus sit spørgsmål: “Men, mor – hvad LAVER en statsminister?”

Birgitte overvejede kort, hvilken forklaring hun skulle give, så en 6-årig kunne forstå det. Men Laura kom hende i forkøbet. “Statsministeren er leder af regeringen og repræsenterer staten udadtil som landets politiske leder.”

Birgitte smilede overrasket. “Nå, der er sandelig én, der har hørt efter i timen!” Laura sukkede. “Vi har haft temauge.”

Magnus fortsatte med at lave otte-taller i sin tallerken. “Er det så ham, der bestemmer alt?”

“Nu er der jo ingen, der siger, at en statsminister nødvendigvis er en mand, vel?” sagde Birgitte og indkasserede et skævt smil fra Phillip.

“Skal du så være statsminister?” spurgte Magnus og så direkte på sin mor. Birgitte rejste sig og purrede op i hans lyse hår. “Nej, Magnus – det skal jeg ikke. Er det for resten ikke i dag, du skal til fødselsdag hos Villads?” Magnus nikkede.

“Jeg skal nok hente og bringe,” sagde Phillip. Birgitte tøvede et øjeblik.

“Hvis bare du kører ham derhen, så skal jeg nok hente ham.”

Phillip løftede øjenbrynene. “Har du ikke en valgkamp, du skal passe?”

“Hør her: Jeg skal interviewes til TV1 her til morgen, og bagefter har jeg en duel ude på Lundtofte Gymnasium – med en eller anden bonderøv fra Frihedspartiet, som min skarpe spindoktor så taktfuldt har formuleret det. Men det slutter senest klokken 15, så jeg skal nok hente. Aftale?”

Phillip nikkede anerkendende. “Aftale.”

*

Kasper Juul vågnede med et sæt og greb ud efter mobilen, som lå på natbordet. Uret i displayet viste 8.17. “Fuck!” var hans første tanke. Så måtte han være faldet i søvn igen. Det plejede han ellers aldrig at gøre. Han vendte sig forsigtigt og så på den sovende pige, der lå ved siden af ham. Hendes mørke hår dækkede næsten ansigtet.

Endnu mere forsigtigt krøb han ud af sengen og så sig omkring. Hvor fanden var han? Nårh, ja – Christianshavn. “Overgaden under vandet,” som hun fnisende havde sagt til chaufføren, da de satte sig ind i taxaen for mindre en fem timer siden. Gudskelov! Så kunne han være på Borgen om ti minutter.

Kasper skævede igen til pigen i sengen, men hun sov stadig. Så samlede han sit tøj sammen og listede ud i entreen, hvor han hurtigt klædte sig på. Godt han havde rene skjorter i den nederste skrivebordsskuffe på kontoret. Et hurtigt bad kunne han vist også nå.

“Kasper?” Han hørte hendes søvnige stemme inde fra soveværelset. Kasper så sig hurtigt tilbage. Bare hun ikke kom ud og ville udveksle telefonnumre. Han smuttede ud ad entredøren og lukkede den så forsigtigt, han kunne, efter sig. Så skyndte han sig ned ad trappen med skoene i hånden.

*

Birgitte spændte cykelhjelmen, smed tasken op i cykelkurven og trak cyklen ud gennem indkørslen. Selv om solen skinnede, var luften klar og kold. Der var ingen tvivl om, at efteråret var på vej. De havde haft en enkelt nat med nattefrost, og de første gule og brune blade lå allerede på græsset. Birgitte overvejede et kort øjeblik, om hun skulle hente sine handsker, men droppede det så igen. Den tid, hvor man skulle pakkes ind i huer og vanter, kunne tids nok komme.

Så ofte hun kunne, cyklede Birgitte de få kilometer fra hjemmet på Amager ind til Christiansborg. Dels var det den hurtigste måde at komme frem på, dels dulmede det hendes dårlige samvittighed over, at hun ikke dyrkede motion. Og selv om cykelturen frem og tilbage knap nok gav de foreskrevne 30 minutters fysisk aktivitet om dagen, så var det dog bedre end ingenting. Faktisk nød hun turen og glædede sig samtidig over at bo i en by, hvor det var muligt for politikerne at tage cyklen uden at være bange for at blive overfaldet.

Hun var også rigtig glad for, at de havde valgt at flytte til Amager – selv om det bestemt ikke var et trendy sted at bo. Lorteøen, som Amager hånligt blev kaldt, til trods for at det var meget længe siden, københavnerne holdt op med at tømme latrinerne på øen. Til glæde for de mange bønder, som dengang i 17- og 1800-tallet dyrkede grøntsager til hovedstadens hurtigtvoksende befolkning. Og selv om der var sket meget siden, havde Amager stadig noget råt og uspoleret over sig.

Hverken hun eller Phillip havde haft lyst til at bo i Hellerup, dengang de ledte efter hus. Eller i Kartoffelrækkerne, for den sags skyld, sammen med hele den kreative klasse af designere, arkitekter, medie- og tv-folk, som for manges vedkommende stemte på De Moderate. Eller De Mode-rigtige, som de var blevet kaldt i den parodi, som Cirkusrevyen havde lavet på hende. Birgitte havde selvfølgelig siddet på første række til premieren og grinet imødekommende. Man havde trods alt en vis betydning, når man nåede dertil.

Da hun svingede ud på Amagerbrogade, var hun ikke i tvivl om, at det var lørdag. Der var ikke mange på cykelstien her til morgen. På hverdage var der så tæt pakket med cyklister, at det var svært overhovedet at komme ud fra sidevejen, hvor de boede. Birgitte var ikke så lidt stolt af, at De Moderate havde haft bedre forhold for cyklisterne i hovedstaden som én af deres mærkesager. Cykelstierne reddede selvfølgelig ikke verden fra den globale opvarmning, men et sted skulle man jo starte, når det gjaldt miljøet.

Hun passerede Christianshavns Torv, og da hun holdt for rødt ved Strandgade, fik hun pludselig øje på sin egen valgplakat, som hang i en lygtepæl oppe på Knippelsbro. Side om side med kandidater fra de andre partier. Og selv om det måske var en lidt gammeldags måde at profilere sig på, så holdt alle stadig fast ved det. Facebook og andre sociale medier til trods. Valgkampen havde sine egne spilleregler, og det var alt sammen medvirkende til, at hun følte sig på hjemmebane midt i alt hurlumhejet.

Birgitte kørte gennem buen ind til Christiansborg og parkerede sin cykel i stativet ved indgangen til Bibliotekshaven. Da hun gik over mod den store trappe op til Borgen, så hun, at Michael Laugesen, Arbejderpartiets formand, stod og talte med en en ung journalist fra TV1 – Simon Berg hed han vist – lige neden for trappen. Laugesen smilede sit ulvesmil og hilste.

“Godmorgen, Birgitte – nå, skal vi snart se at få indført den medvind på cykelstierne?” sagde han og nikkede mod cykelhjelmen, som Birgitte havde i hånden.

“Det kommer vel an på, hvem der bliver statsminister på tirsdag,” svarede Birgitte og fortsatte op ad trappen. Oppe på det øverste trin hørte hun Laugesen sige til journalisten med sædvanlig skarphed: “Og du spørger KUN til det, vi har aftalt. Er det forstået?”

Inde på Birgittes kontor var hendes sekretær, Sanne, ved at dække op til to. Hun satte termokanden med kaffe og fadet med croissanter på mødebordet, da hun hørte Bent Sejrøs velkendte stemme bag sig. “Er hun ikke kommet endnu?”

Sanne smilede til ham. “Hun er lige på trapperne.”

Bent gik hen og satte sig ved bordet. Som et fast ritual – når tiden overhovedet tillod det – mødtes han og Birgitte et kvarters tid hver morgen og drøftede stort og småt. Sådan havde det været, siden Birgitte overtog formandsposten i De Moderate fra ham. Efter nederlaget ved sidste valg, hvor de mistede en del mandater og måtte træde ud af regeringen med De Liberale og Ny Højre, havde han taget konsekvensen og givet stafetten videre til Birgitte.

Det havde selvfølgelig været svært for Bent, ikke mindst fordi han med sine over 40.000 personlige stemmer var vellidt i befolkningen. Men forfængelighed kunne ikke bruges i realpolitik, det vidste han kun alt for godt. Så han havde bidt tænderne sammen og selv kørt Birgitte i stilling som spidskandidat. Først og fremmest fordi han havde tillid til hende. Det var jo ham, der så at sige havde skabt hende ved at tage hende under sine vinger og skolet hende helt fra begyndelsen. Hvilket med årene nærmest havde udviklet sig til et far-datter-forhold. Han holdt meget af Birgitte og havde stor respekt for hende. Og han vidste, det var gengældt.

“Det bliver en hurtig kop i dag, Bent.” Birgitte kom ind, smed sin taske på skrivebordet og tog overtøjet af. “Vi skal være på TV1 om en halv time. Er Kasper ikke kommet?”

Bent rystede på hovedet og skænkede kaffe til Birgitte. Så rakte han fadet med croissanterne frem mod hende.

“Nej, tak. Jeg kom til at spise to tebirkes derhjemme. Og som Kasper så venligt plejer at minde mig om, så ser man mindst 5 kg tykkere ud på tv.”

“Hvad vil TV1 tale med dig om?”

“Det sædvanlige. Hovedsagelig hvorfor vi denne gang har valgt at alliere os med Arbejderpartiet.”

“Nu skal du ikke lade dem lokke dig på glatis, vel?”

Birgitte smilede. “Bare rolig. Kasper har clearet alle spørgsmålene, så …”

“Men det er vigtigt, du står fast, Birgitte. På nuværende tidspunkt handler det ene og alene om at gøre vælgerne trygge.”

“Det skal jeg nok, Bent.”

“Godmorgen.” Kasper stod i døren med overtøjet på og mappen i hånden. “Skulle vi se at komme af sted?”

“Du ser træt ud, Kasper,” konstaterede Sejrø. “Sover du for lidt?”

“Det er jo valgkamp,” svarede Kasper undvigende og sendte Birgitte et utålmodigt blik.

*

TV1-Morgen, som fyldte det meste af morgenen og formiddagens sendeflade, kørte på tredje time. Dagens vært var Katrine Fønsmark, tv-stationens nyeste scoop, som med sin skarphed og evne til at brænde igennem på skærmen var utrolig populær. Hun var blevet ansat, lige efter at hun var blevet færdig på Journalisthøjskolen, og var på rekordtid avanceret til nyhedsvært. Lynkarrieren kombineret med hendes popularitet hos seerne havde skabt en del murren i krogene på nyhedsredaktionen. Flere af især de yngre, mandlige kolleger følte sig forbigået og havde spidset albuerne.

Var visse kolleger skeptiske, var hendes familie hjemme på gården i den lille landsby ved Randers imponerede – selv om de på vanlig jysk facon ikke lod sig mærke med det over for venner og bekendte. Ikke mindst hendes mor var stolt af sin berømte datter, og næsten hver gang Katrine havde været på skærmen, ringede moderen for at kommentere det. Eller sendte en sms. Det havde afstedkommet en del drillerier fra kollegerne, og siden havde Katrine ikke reageret på moderens henvendelser, når hun var på arbejde.

Lige nu var der pause i programmet, mens meteorologen var på med vejrudsigten, som – selvfølgelig – også handlede om, hvordan vejret blev på valgdagen. Efter vejrudsigten skulle hun tale med den politiske redaktør, Hanne Holm, som optakt til interviewet med Birgitte Nyborg. I det samme vibrerede hendes mobil, som naturligvis var sat på lydløs. Katrine så på displayet, hvor der stod: “Ses i aften. Køs”. Et varmt smil bredte sig på Katrines ansigt.

“Nå, var det mor igen?” Katrine så op. Hun havde ikke hørt, at Hanne Holm var kommet hen til nyhedsskranken, hvor hun stod.

“For en gangs skyld ikke.” Katrine havde ikke lyst til at uddybe.

“Birgitte Nyborg er færdig i sminken,” oplyste Hanne Holm.

“Fint,” sagde Katrine, “så er det snart vores tur.”

“Ham dér, hendes spindoktor … Jeg har hørt, at du havde noget kørende med ham på et tidspunkt …?”

Katrine smilede afværgende. “Nu skal man jo ikke tro på alt, hvad man hører. Det burde du da vide.”

Hanne Holm så afventende på Katrine, som følte sig forpligtet til at uddybe. “Men – jo, vi … havde noget kørende, mens vi gik på Journalisthøjskolen. Men det er et overstået kapitel.”

“Og hvorfor så det? Han er sgu da ret lækker.”

Katrine smilede. “Vi … havde vist lidt forskelligt syn på mange ting. Fremtiden, for eksempel. Forventningsafstemningen var ikke på plads – er det ikke det, det hedder?”

Hanne Holm blev pludselig alvorlig. “Altså, nu skal du vel lige inden for døren, inden du skal have barselsorlov. Det er bare et godt råd.”

Katrine skiftede emne. “Det var da ellers lidt af en fest-makeup, de har lagt på dig her til morgen, hvad?”

Hanne Holm smilede skævt til sin yngre kollega. “Pigerne nede i makeupen er guld værd, når man … når min alder.” Hun rodede i sin taske og fandt efter nogen søgen en æske mintpastiller, som hun åbnede og rystede tre ud af i hånden og slugte. Katrine syntes, hun så halsen af en rødvinsflaske, men var ikke sikker. Så hørte hun redaktionssekretæren, Pia, give klarmelding i øresneglen. Katrine vendte sig professionelt mod kameraet. “Vi er tilbage igen med en ny gæst i studiet. Velkommen til dig, Hanne Holm. Du har jo været politisk redaktør på Christiansborg i mange år. Når du ser på vores to politiske modstandere lige nu – De Liberales Lars Hesselboe og Arbejderpartiets Michael Laugesen – hvad er det så for et spil, der foregår her tre dage før valget?”

“Jamen, det er jo en form for skak, om man vil. Slutspillet i valgkampen, hvor alt handler om at gøre verden lille og enkel. Hold fast i to-tre hovedbudskaber og få din modstander til at ligne en idiot.”

“Og hvis du skal komme med et bud på, hvad Danmarks statsminister hedder efter valget – hedder han så Hesselboe eller Laugesen?”

“Lige nu er der noget, der tyder på, at det KUNNE blive oppositionens leder, Michael Laugesen.”

“Baseret på de seneste meningsmålinger?”

“Baseret på, at Laugesen viser mest initiativ i valgkampen lige nu. Laugesen er udfordreren, og Hesselboe er den, der prøver at bevare det bestående. Og jeg synes, det virker, som om danskerne kunne tænke sig noget nyt. En forandring. Uanset, at de måske ikke konkret ved hvad.”

“Tak, skal du have.”

Katrine vendte sig mod kamera to. “Men som altid er det midten, der kæmpes om i dansk politik. Og det er ikke mindst alliancen med midterpartiet, De Moderate, som har givet oppositionen og Michael Laugesen luft under vingerne. Og derfor har vi nu fået besøg af partiformand for De Moderate, Birgitte Nyborg Christensen – velkommen til dig.”

Birgitte nikkede smilende: “Tak.”

“Birgitte Nyborg – kan du løfte sløret for nogle af de visioner, du har for et kommende samarbejde med Arbejderpartiet?”

“Jeg tror, vi skal til at tale de store linjer. Jeg tror, vi skal til at tale ideologi. Jeg tror, vi skal til at gøre op med mange af de mønstre, som vi har bygget vores samfund på for få år tilbage. Verden er blevet en anden. Det betyder, at vi er nødt til at snakke upopulære emner. Efterløn. En ny skattereform. En anden miljøpolitik.”

“Og hvorfor skal vi så stemme på De Moderate?”

“Fordi vi står for et andet Danmark end det, vi har oplevet udvikle sig igennem de sidste 5-6 år. Vi tror, vi kan skabe et moderne, visionært og åbent Danmark …”

Katrine hørte nu Pia i øresneglen: “Katrine – vi har lige fået nogle udtalelser fra Michael Laugesen, som vi gerne lige vil høre Birgitte Nyborgs mening om.” Katrine tøvede et kort øjeblik, mens hun lyttede til, hvad Pia sagde. Så rettede hun igen sin fulde opmærksomhed mod Birgitte.

“Men – er du sikker på, at du er enig med dine alliancepartnere i oppositionen om visionen for det Danmark, du gerne vil se?”

Birgitte smilede overbærende. “Ja. Det er jo grundlaget for det valgsamarbejde, vi har indgået.”

Uden for studiet var Kasper med ét blevet opmærksom. Hvad fanden var det for et spørgsmål?

Katrine fortsatte. “Så vil jeg bede dig kommentere på det interview, vi netop har fået med Michael Laugesen på Borgen.”

På skærmen i studiet bag Katrine og Birgitte tonede Michael Laugesen nu frem på trappen foran Borgen. “Mange danskere er betænkelige ved det antal asylansøgere, der er kommet hertil efter for eksempel krigen i Irak. Og derfor vil jeg godt med det samme understrege to ting: For det første vil langt de fleste blive sendt hjem igen. Og for det andet vil de blive holdt i asylcentrene og ikke blive sluset ud i det danske samfund.”

“Men hvad så med dem, I indtil nu har sagt må få lov til at arbejde?” ville Simon Berg vide. Laugesen så meget alvorlig ud, da han svarede: “Én ting er sikker. De skal jo ikke til at tage arbejde fra danskerne. Det ville jo være helt tosset at få problemer med beskæftigelsen på grund af nogle flygtninge, der i forvejen … hvad skal man sige … ligger samfundet til last.”

“Så må de arbejde? Ja eller nej?

“Nej, det må de ikke.”

Birgitte følte sig ikke specielt godt tilpas over det overraskelsesangreb, hun lige var blevet udsat for, men hun gjorde alt for at holde koncentrationen. Katrine fortsatte interviewet. “Birgitte Nyborg – løber Laugesen ikke fra en klar aftale her?”

“… nu … nu kan det jo være taget ud af en sammenhæng, så …”

“Men jeg kan garantere, at der ikke er redigeret i indslaget. Laugesen bliver stillet et klart spørgsmål, som han svarer på.”

Nu var Kasper for alvor klar over, at det her var alvorligt. Han forsøgte desperat at få øjenkontakt med Birgitte ved at vinke med den ene arm og ryste på hovedet, men forgæves. Birgitte var dybt koncentreret og tydeligvis i tvivl om, hvordan hun skulle forholde sig til Laugesen udmelding.

“… nu er der jo mange andre områder, hvor vi er enige med Arbejderpartiet …”

Katrine afbrød. “Men det er ikke dem, vi taler om. Vi taler om udlændingepolitik – et afgørende punkt for dig og De Moderate. Og dér er jeg nødt til at spørge dig: HVIS Laugesen løber fra sine løfter til dig, kan du så fortsat støtte ham som statsminister?”

Birgitte kunne mærke en svedperle bane sig vej fra sit hår og glide lige så stille ned ad nakken.

“Jeg tror ikke, det er så enkelt …”

Nu hørte Katrine en ophidset Torben Friis, redaktionschefen, i sin øresnegl: “Pres hende, for helvede …!” Katrine skruede yderligere op for skarpheden.

“Hvad, hvis det er så enkelt for vælgerne?”

Birgitte følte sig for alvor presset nu.

“Nu må vi jo lige høre, om Michael Laugesen rent faktisk mener, at …”

Igen afbrød Katrine – denne gang endnu hårdere. “Birgitte Nyborg: Du har lovet dine vælgere, at asylansøgerne måtte få lov til at arbejde efter seks måneder, og nu løber din alliancepartner fra jeres aftale tre dage før valget. Kan du fortsat støtte Michael Laugesen: Ja eller nej?”

Birgittes hånd begyndte at ryste under bordet. Så knyttede hun hånden og borede neglene ind i håndfladen. “Nej,” sagde hun så. “Nej, det kan vi ikke. Hvis det er Arbejderpartiets nye holdning, så kan vi ikke længere støtte Laugesen som statsminister.”

“Tak til dig, Birgitte Nyborg.” I øresneglen hørte Katrine Torben Friis triumfere: “Yes, for helvede! De ændrer politik! Vi skal have sat interviews med samtlige partiledere. Oppositionen er splittet tre dage før valget!”

*

Mens TV1 kørte sin morgenflade, var landets statsminister, Lars Hesselboe, hans pressechef, Ole Dahl, og De Liberales chef-strateg, finansministeren Kurt Krohn-Jørgensen, samlet på Hesselboes kontor.

Hesselboe var en en høj, slank, velholdt mand midt i 50’erne med en venlig, men også en anelse aristokratisk fremtoning. Det var længe siden, De Liberale blev styret af stovte, jyske bønder og tjente landbrugets interesser. Heller ikke den jævnaldrende Krohn-Jørgensen lignede én, der nogensinde havde haft jord under neglene. Hvilket han heller ikke havde. Med sit joviale, let rødmossede ansigt og sin lidt for rundbuede profil mindede han mere om en fagforeningsformand. Kun Ole Dahl, der var i begyndelsen af 40’erne, lignede den karrieremand, han var: trimmet, ekstremt kortklippet og iført et tjekket jakkesæt, som sad skødesløst på ham – uden at det på nogen måde var tilfældigt. Det var disse tre mænd, der alene havde lagt strategien for De Liberales valgkamp. “Trojkaen” – som onde tunger i partiet kaldte dem. Uden for referat. Som altid var det Krohn-Jørgensen, der førte ordet.

“Vi ved jo godt, at det er nu, vi går ind i den sidste, kritiske fase i valgkampen. Mange vælgere har stadig ikke besluttet sig. Så nu gælder det om at holde balancen og bevare fokus.”

“Vi har stadig godt styr på medierne,” indskød Ole Dahl.

Krohn-Jørgensen nikkede og fortsatte: “Men frem for alt må vi sørge for ikke at være for passive. Det er vigtigt, at det stadig er os, der sætter dagsordenen. Vi HAR taget ejerskab på både velfærd og skattereform, og det skal vi holde fast i. Og hvis Laugesen – mod forventning – skulle forsøge at trække i land på udlændingeområdet, så får han problemer med sit bagland.”

Hesselboe nikkede anerkendende. “Kontraktpolitikken holder stadig …”

“Og husk så: mudderkastningen overlader vi til oppositionen.” Krohn-Jørgensen så på de to andre med et fast blik.

Ole Dahl åbnede sin Mac. “Skal vi lige løbe dagens program igennem? Altså … kl. 14 gælder det ungdomsskolen ude i Værløse. Børn og unge, der spiller teater – det er der rigtig gode billeder i.”

“Og Lisbet tager med?” Krohn-Jørgensen forsøgte at få det til at lyde henkastet.

“Ja, ja – det har vi jo aftalt.” Hesselboe ville gerne væk fra emnet, men Krohn-Jørgensen var tilsyneladende ikke helt tilfreds med Hesselboes tonefald.

“Det går altså okay i øjeblikket?” Krohn-Jørgensen så vagtsomt på Hesselboe, som forsøgte at skjule den nervøsitet, der altid indfandt sig hos ham, når snakken faldt på hans kones velbefindende. Her i inderkredsen var det ingen hemmelighed, at statsministerfruen havde psykiske problemer, men indtil videre var det lykkedes dem at holde det uden for pressen.

“Det går fint. Helt fint.”

En lille lyd fra Ole Dahls mobil indikerede, at en sms var poppet op. Han skævede til mobilen og så, at der stod “Savner dig. Køs” i displayet. Ole Dahl smilede for sig selv og så på sit ur. Så fiskede han diskret en lille tablet frem fra den pilleæske, han altid havde i lommen. Det havde dog ikke undgået Hesselboes opmærksomhed.

“Tager du stadig de piller? Jeg troede slet ikke, du havde et hjerte.” De smilede skævt til hinanden.

“Det er jo valgkamp,” svarede Ole Dahl og skyllede pillen ned med sin mineralvand. I det samme bankede det på døren, og ministersekretæren, en blond, lidt kraftig pige, stak hovedet ind. “Jeg synes lige, I skal tænde for TV1. Laugesen har lige foretaget en kovending med hensyn til flygtningepolitikken.”

Ole Dahl tændte for tv’et, og de tre herrer så nu en tydeligt nervøs Birgitte Nyborg tone frem på skærmen. Ole Dahl rykkede helt ud på kanten af sin stol. “Kæft, hvor hun steger,” konstaterede han ikke uden en vis skadefryd.

“Kan du fortsat støtte Michael Laugesen: Ja eller nej?” hørte de Katrine Fønsmark spørge inkvisitorisk. Og da svaret: “Nej. Det kan vi ikke” faldt, blev der først helt stille i statsministerkontoret. Så bredte smilene sig bordet rundt, og i det samme ringede Hesselboes mobil. “Lisbet” stod der i panelet. Hesselboe registrerede det og var først klar til at lade være med at besvare opkaldet. Men begejstringen over det, de lige havde hørt, fik ham til alligevel at tage den. Han lød glad, da han sagde: “Hej, skat …” Men lige så hurtigt vendte alvoren tilbage til hans ansigt. De andre kunne ikke høre, hvad der blev sagt i den anden ende, blot fornemme en lang, ophidset talestrøm. Hesselboe forsøgte et par gange at komme ind i samtalen, men forgæves. Til sidst lykkedes det ham dog at komme igennem med et: “Jeg kommer med det samme” og afbrød samtalen. Så rejste han sig brat og skyndte sig hen mod døren. “Undskyld, men jeg bliver lige nødt til at …”

*

Da Kasper kom ud fra toilettet, var han næsten ved at brase ind Katrine, som kom gående, mens hun talte i sin mobiltelefon. Kasper greb fat i hendes arm og sagde rasende: “Det dér interview – det var et fuldkomment brud på vores aftale!”

Katrine så afmålt på ham og gjorde sig fri af hans greb, mens hun afbrød forbindelsen. “Aftale …?”

“Du OPLYSER os dine spørgsmål og din vinkel …”

“Var der ikke engang noget, der hed den frie presse?” afbrød Katrine og smilede køligt.

“Åhr, hold dog kæft! Du ved, hvordan det her lort fungerer.”

“Vi er til for at dække valget. Ikke for at støtte din chefs personlige valgkamp.”

De så på hinanden. Det var tydeligvis ikke første gang, de havde prøvet kræfter. Så slog Kasper ud med armene og skruede charmen på.

“Hey, hvad sker der? Jeg hører sgu aldrig fra dig … Ser du nogen, eller…?”

Katrine overhørte spørgsmålet.

“Jeg har travlt. Det har du vel også?”

Kasper nikkede. “Hvornår ses vi?”

“Lige pludselig.” Så var hun væk.

I det samme kom Birgitte ud fra studiet. Alene på hendes skridt kunne Kasper høre, at hun var rasende. Da hun passerede ham, sagde hun indædt: “Vi tager den på mit kontor kl. 15. Og ring til Bent og sig, at han også skal komme.” Så forsvandt Birgitte ud ad svingdøren. Kasper sukkede opgivende, greb sin mobil og tastede Bent Sejrøs nummer.

*

Det var en meget målbevidst og sammenbidt Hesselboe, som hastede ned ad trappen på Borgen med sine to habit- og solbrilleklædte sikkerhedsfolk lige i hælene. Hesselboe skråede hen over Slotspladsen med kurs mod Strøget, så hurtigt han kunne, uden at det virkede alt for påfaldende. Ved Absalon-statuen blev han standset af et midaldrende ægtepar, som selvfølgelig genkendte statsministeren og smilende ville trykke hans hånd.

“Held og lykke med valget på tirsdag,” sagde manden hjerteligt, og konen tilføjede: “Ja, jeg vil bare sige, at det ikke er vores skyld, hvis du ikke bliver siddende!”

Hesselboe takkede og smilede og forsøgte så hurtigt som muligt at trække hånden til sig. Flankeret af sikkerhedsfolkene fortsatte han målrettet sin gang over Amagertorv og drejede til højre op ad Strøget. Selvfølgelig bemærkede folk, at det var statsministeren, de netop havde passeret, men som det var skik og brug, lod de fleste som ingenting. Først da han var passeret, stak man hovederne sammen i et “… var det ikke …?”.

Mulburry-butikken lå, sammen med de andre eksklusive mærkevare-forretninger, i den pæne ende af Strøget; den, der mundede ud i Kongens Nytorv.

“Denne her klarer jeg selv,” sagde Hesselboe til sikkerhedsfolkene og åbnede døren.

Da han trådte ind, konstaterede han til sin store lettelse, at der kun var enkelte kunder i butikken, heriblandt et par japanske turister. Og så naturligvis Lisbet, som nærmest manisk var i fuld gang med at bladre tøjstativerne igennem. På disken lå allerede en taske, flere bluser og en kjole.

Hesselboe smilede imødekommende og forsøgte at se helt naturlig ud, da han gik hen til sin kone.

“Hej, skat. Hvad sker der …?”

Lisbet fortsatte med at hive ting ned fra stativerne. Han kunne med det samme mærke hendes aggressivitet.

“Jeg er så pissetræt af det her sted … jeg skal også have det her. Og den taske dér.” Lisbet pegede hen på disken.

Den unge kvindelige ekspedient så undskyldende på Hesselboe. “Jeg beklager, men kortet er desværre blevet afvist tre gange, så …”

Hesselboe smilede anstrengt til sin kone. “Tror du ikke, vi skal komme igen en anden dag?”

“Nej, vi skal ikke! Jeg går ikke uden den taske. Jeg har fortjent noget rart. Jeg har også lov til at have det lidt godt, FORSTÅR DU DET?”

Hesselboe fik nu øje på bon’en, som lå på disken. “Skat,” sagde han dæmpet, “du har købt for over 70.000 kr.!”

Lisbet begyndte at græde. “Jeg gider ikke det dér! Jeg tager så meget lort fra dig. SÅ MEGET. Det KUNNE være, du skulle give mig bare lidt igen – okay!”

De andre kunder var begyndt at blive pinligt berørt over optrinnet. Men det gjorde ikke indtryk på Lisbet, tværtimod. “I ved godt, hvem han er, ikke?” næsten råbte hun for at fastholde deres opmærksomhed.

Hesselboe var nu klar over, at de var på katastrofekurs. Han så bedende på sin kone og sagde med tilkæmpet ro: “Lisbet, vil du ikke nok …”

Lisbet afbrød ham hårdt. “Hvorfor er du ikke sød ved mig? Hvad?” Så så hun appellerende på japanerne. “Why can’t he JUST FOR ONCE be FUCKING NICE to me?”

Nu havde panikken fået fat i Hesselboe. Han så avisernes spisesedler for sig, når nyheden om hans kones skandaløse optræden i én af byens dyreste forretninger nåede dem. Og med faldende tal i meningsmålingerne og tre dage til valget måtte det for alt i verden ikke ske. Med svedige fingre fandt han febrilsk sin tegnebog frem, trak hurtigt et kreditkort frem og kørte det gennem maskinen.

*

Skulle hun have bøjet af i det tv-interview? Spørgsmålet blev ved med at kværne rundt i hovedet på Birgitte, mens hun cyklede forbi Børsen på vej hjem for at hente Magnus fra børnefødselsdagen. Hun havde været nødt til at gå ret hurtigt fra mødet med Kasper og Bent, hvilket havde irriteret Kasper. Men Birgitte havde stået fast. Hun havde for tre måneder siden lovet børnene, at familien skulle være sammen i aften, og den aftale ville hun ikke svigte – valgkamp eller ej.

Selv om hun godt var klar over, at det var temmelig kontroversielt at undsige sin alliance-partner på det her tidspunkt – og oven i købet på direkte tv – kunne hun ikke se, hun kunne have gjort andet. Og hvis der endelig var nogen, der kom med kontroversielle udmeldinger, var det da Laugesen. Hun havde selvfølgelig været nervøs for, hvad baglandet ville sige, men Bent havde beroliget hende med, at han havde talt med flere af partifællerne, som alle støttede op om Birgittes kursskifte. Og Bent havde hele tiden ment, at De Moderate aldrig havde hørt naturligt sammen med Arbejderpartiet.

Så mens hun cyklede hen over Christmas Møllers Plads og videre ud ad Amagerbrogade, blev hun mere og mere sikker på, at hun havde truffet den rigtige beslutning. Den politiske troværdighed var trods alt det vigtigste. Også selvom Kasper nærmest fik det til at lyde som en sygdom, når han kaldte hende idealist. Han havde selvfølgelig himlet op om de seneste meningsmålinger, som – indrømmet – bestemt ikke var noget at skrive hjem om. Men Birgitte holdt fast i sit gamle motto om, at “vi lytter til meningsmålingerne, men vi lægger ikke politik efter dem”.

Men der var sket noget afgørende i dansk politik de seneste ti år. Både Arbejderpartiet og De Liberale var søgt ind mod midten, hvor De Moderate ellers i evigheder havde siddet lunt og godt for sig selv. Og altid som tungen på vægtskålen med de eftertragtede, afgørende mandater. Kaspers udlægning var, at al politik i Danmark efterhånden var så røvhamrende midtsøgende, at der fandme skulle professionelle reklamefolk til at forklare vælgerne forskellen på en socialist og en borgerlig. Og et eller andet sted måtte Birgitte give ham ret.

Måske var det derfor, hun blev mere og mere overbevist om, at hendes valg var rigtigt. For var det ikke netop det, de altid havde gjort i partiet? Bøjet af. Når der skulle gøres grin med De Moderate, sagde folk altid, at de aldrig kunne tage et standpunkt. Det var altid sådan tja … bum-bum … Selvfølgelig var kompromiser og give and take en del af det politiske spil, men man skulle vælge sine kampe. Og den her var én af dem. Og det føltes rigtigt.

*

Den lave septembersol kastede et gyldent skær over Ridebanen, hvor Ole Dahl stod og røg en smøg for at samle tankerne. Han havde gjort op med sig selv og erkendt, at det med at kvitte cigaretterne måtte vente, til valget var overstået. Og hans læge behøvede jo ikke at vide, at det ikke allerede var sket.

Han havde ringet til Nina og sagt, at han var nødt til at arbejde sent og overnatte i lejligheden på Østerbro. Hun havde svaret ham resigneret, hvilket næsten var værre end alle de gange, hvor hun havde skældt ham ud og bebrejdet ham, at jobbet betød mere for ham end hende og ungerne. Hendes resignation sparkede til hans i forvejen dårlige samvittighed. Og det havde han ikke brug for. Slet ikke i dag …

Dagen var ellers begyndt rigtig godt med splittelsen mellem Arbejderpartiet og De Moderate. Men derefter var det gået jævnt ned ad bakke. At han havde måttet strikke en undskyldning sammen til lederen af ungdomsskolen om, hvorfor statsministerfruen ikke kunne deltage i arrangementet – det var, hvad det var. At hun var røget på pillerne igen og var gået shop-amok hos Mulburry’s på Strøget og havde råbt ad både personalet og kunderne, kom sådan set heller ikke ham ved. Men at Hesselboe i panik havde brugt Statsministeriets Eurocard til at betale de 72.000 kr., som hans kones indkøb var løbet op i, var ikke kun statsministerens, men sandelig også hans problem. Og lige den her del af sit job hadede han af et inderligt hjerte.

Han åbnede den hvide kuvert, han havde fået af Hesselboe, og så på bon’en fra Mulburry’s. 72.000 kr. – det var sgu mange penge sidst på måneden, som man sagde. Nå, men den skulle nok kunne reddes. Forklaringen var ligetil: Statsministeren havde lavet et udlæg for partiet og havde ikke det rigtige kort på sig. Og beløbet ville alligevel først blive hævet om 14 dage, så det skulle nok gå. Det måtte han ordne i morgen. Lige nu ville han kun koncentrere sig om i aften.

Ole Dahl skoddede cigaretten og gik hen mod sin bil. Lige som han skulle til at sætte sig ind i bilen, kom Kasper Juul gående med en take away-china-box. Han sendte Kasper et skævt smil.

“Nå, det bliver en lang aften, hvad?”

“Jeg troede ikke, du kunne tage en halv fridag på det her tidspunkt.”

Ole Dahl grinede. “Spændende træk at ændre politik tre dage før valget. Birgitte Nyborg virker da ellers som en klog pige.”

Kasper skar en grimasse. “Jeg tænkte på … Hvad siger du til, at vi tager en seriøs snak, når vi lige har fået styr på situationen?”

“Og hvad skulle vi tale med De Moderate om?”

“I leder efter nogle andre end Frihedspartiet til at sikre jeres flertal. I bløder selv mandater, fordi flere liberale kernevælgere synes, at jeres politik trækker til højre på en umoderne måde.”

Ole Dahl smilede anerkendende.

“De Moderate er klar,” fortsatte Kasper. “Men vi kommer til at snakke både skat og udlændinge.”

“Det er vist noget, vi afgør,” sagde Ole Dahl, satte sig ind i Passaten og startede den. Inden han lukkede døren, så han op på Kasper. “Men ring til mig. Og god arbejdslyst.”

Kasper blev stående, til Ole Dahl var kørt. Han stod et øjeblik i sine egne tanker. Så gik han beslutsomt hen mod Borgen.

*

Taxaen standsede ved Park Café, og Katrine betalte og steg ud. Hun ventede, til taxaen var kørt. Så så hun sig omkring og skråede over gaden, og inden hun drejede ned ad Nøjsomhedsvej, så hun sig igen over skulderen. Det var så småt begyndt at mørkne, og uden for MacDonald’s stod nogle unge mennesker og røg. Ellers var der ingen på gaden.

Hun fortsatte med faste skridt, til hun kom hen til opgangen. Hun sikrede sig, at der ikke var nogen på vej ned ad trapperne, inden hun låste sig ind. Så gik hun de få trin ned ad trappen til gennemgangsrummet, hvor et par cykler stod parkeret. Hun fortsatte ud ad døren til gården og til højre, hvor hun satte nøglen i døren til bagtrappen og begyndte at gå op mod tredje sal. Inden hun nåede at trykke på kontakten, blev lyset tændt. Katrine stoppede op og lyttede. Hun var allerede på vej ud i gården igen, men da hun ikke hørte skridt, skyndte hun sig op ad trappen. Uset nåede hun lejligheden på tredje sal og skyndte sig at låse sig ind i lejligheden.

Inde i køkkenet stod Ole Dahl og var i færd med at trække en flaske rødvin op. Han stillede straks flasken fra sig, smilede varmt til Katrine og trak hende ind til sig. Et langt, dybt kys var næsten ved at tage vejret fra dem begge to. Så hørtes en dør smække ude på trappen. Ole trak sig nærmest pr. refleks lidt væk fra Katrine.

“Bare rolig. Der var ingen, der så mig.”

Hun trak ham ind til sig og lagde sin pande mod hans.

“Hold kæft, hvor ser du fantastisk ud.” Ole kærtegnede hendes hofter.

Katrine smilede anerkendende. “Kæft, hvor har jeg savnet dig i dag …”

Ole slap hende og bøjede sig ned efter sin taske, som stod på gulvet. Her fandt han en lille kvadratisk æske – pakket ind i guldpapir med sort bånd om – som han gav til Katrine. Hun så overrasket på æsken og pakkede den så ud. I æsken lå en kæde med en emaljeamulet præget med Yin og Yang. Katrine holdt smilende smykket op og så lettere uforstående på Ole.

“Tak …” sagde hun tøvende og så spørgende på ham.

“Prøv at høre her: Jeg har jo for fanden lyst til at være sammen med dig. Hele tiden. Men …” Ole tøvede.

“Men …?” Katrine var pludselig på vagt.

“… jeg går fandme og lyver over for Nina og ungerne – hele tiden … Og det går bare ikke.”

Katrine lagde smykket lidt for hårdt tilbage i æsken. “Så det her er en afskedsgave?”

“Nej. Nej, nej – jeg har taget en beslutning. Jeg går fra Nina. Jeg vil være sammen med dig. Hele tiden. Officielt. Uden … pis. Forstår du?”

Katrine var stadig usikker på, om hun havde hørt rigtigt. “Men … så bliver vi jo fyret? Én af os i hvert fald. Jeg kan sgu ikke fortsætte som journalist på Nyhederne og leve sammen med statsministerens pressechef. Altså – det er jo fuldkommen …”

Ole afbrød hende. “Men … måske skal jeg så ikke være statsministerens pressechef længere! Måske interesserer det mig ikke så meget mere. Spillet – og alt det dér …”

Katrine protesterede. “Du elsker dit job.”

“Jeg tror sgu, jeg elsker dig højere.”

Et varmt smil bredte sig over Katrines ansigt. “Undskyld – ved du, hvad du lige har sagt?”

Ole nikkede og satte hende op på køkkenbordet. Så bøjede han sig ind over hende og kyssede hende.

*

Birgitte vågnede med et sæt og var overbevist om, at hun havde sovet over sig. Så fik hun øje på Harry Potter-bogen, der lå opslået på dynen, og på Magnus, som sov trygt ved siden af hende. De var faldet i søvn begge to i hans seng, da hun havde læst godnathistorie for ham.

Hun gjorde mine til at rejse sig, men valgte så at blive liggende et øjeblik, selv om Magnus’ seng ikke ligefrem var beregnet til to personer. Hun lagde forsigtigt Harry Potter-bogen ned på gulvet, så på Magnus og smilede varmt ved synet af den sovende dreng. Villads’ fødselsdag havde været en succes, og hele vejen hjem talte Magnus nonstop om alt, hvad de havde lavet. Især skattejagten, som Villads’ far havde arrangeret, havde været dagens højdepunkt.

Han var fortsat ved middagsbordet, mens de spiste hjemmelavede burgere – et af Phillips glansnumre – med en begejstring, som havde smittet af på dem alle sammen. Inklusive Laura, som havde fortalt længe og detaljeret om det skøjtestævne, hun skulle til næste dag. Det havde været en god aften. Og det opvejede til fulde de ærgrelser, arbejdsdagen havde budt på.

Birgitte rejste sig, puttede dynen om Magnus og gik forsigtigt ud af værelset.

Da hun kom ned i stuen, lå Phillip i sofaen og så “Barnaby”. Birgitte lod sig glide ned til ham, og han lagde kærligt armene om sin kone.

“Er Laura gået i seng?” ville Birgitte vide.

Phillip nikkede. “Skøjtestævnet starter allerede klokken otte, så vi skal tidligt op.”

De sad lidt i tavshed og fulgte tv-krimien. Det var ret sjældent, de så tv lørdag aften. Eller for den sags skyld i det hele taget. Men lige nu nød Birgitte at ligge her i sofaen med Phillip, mens børnene sov, og se den samme krimi som i tusindvis af andre danskere.

Så sagde hun: “Vi skulle have nogle flere aftner som i aften. Når valget er overstået, så vil jeg til at være tidligere hjemme, så vi kan spise sammen og være sammen og hygge os.”

Phillip smilede. “Er det bare mig, eller har du sagt det før?”

Birgitte vendte ansigtet og så alvorligt på ham. “Jamen jeg mener det. Det hele går så stærkt. Magnus er 6 og Laura 12, og jeg synes ikke, det er ret længe siden, de blev født. Der er sgu andet i livet end politik.” I det samme bippede en sms ind på hendes mobil. Birgitte skulle lige til at række ud efter den, men tog sig i det.

Phillip så overbærende på hende. “Læs den nu bare. Det er jo ikke efter valget endnu.”

Birgitte tog mobilen og læste sms’en. “Laugesen spørger, om jeg kommer til champagne hos Arbejderpartiet i morgen aften.”

Phillip smilede drillende. “Altså, da jeg var ung, havde det været nærmest umuligt at konstruere en sætning, hvor både champagne og Arbejderpartiet indgik.”

“Skal jeg gøre det?”

Phillip tænkte sig om et øjeblik. “Hvor taktisk har du lyst til være?”

“Jeg prøver at redde, hvad reddes kan. Men det må ikke se sådan ud.”

“Så gør det. Få ham til at foretage et lille tilbagetog. Forklar dine vælgere, at du prioriterer at vælte regeringen frem for at satse oppositionens liv på en mærkesag.” “… det er fandeme en ordentlig kamel at sluge.”

Birgitte nikkede. “Det bliver en lang dag i morgen.” Hun blev fjern i blikket og var tydeligvis et helt andet sted. Phillip så på sin kone. Så smilede han skævt, rejste sig og rakte hånden ud mod hende. Så sagde han flirtende: “Jamen – mon vi så ikke skulle se at komme i seng?”

*

Er vi så ikke nærmest lykkelige, vi to? Katrine havde været i bad og stod nu i det lille badeværelse i Oles lejlighed iført hans badekåbe og havde strofen fra TV2’s gamle 80’er-hit kørende i hovedet. På håndvasken lå Yin og Yang-halssmykket, som hun selvfølgelig havde taget af, da hun gik i bad.

Lykkelig var et stort ord. Det var sådan noget, de sagde i amerikanske feel-good film. Nærmest lykkelig var mere dansk. Og mere hende. Hun var trods alt jyde. Men det ændrede ikke ved, at hun følte sig varm i hele kroppen og næsten fysisk kunne mærke glæden helt ud i fingerspidserne.

For inde i dobbeltsengen lå den mand, hun elskede. Og som for et par timer siden havde erklæret, at han også elskede hende og var parat til at gå hele vejen. Endelig var det slut med hemmelighedskræmmeriet og al denne snigen omkring og kiggen sig over skuldrene. Omsider var det forbi med alle løgnene og de halve sandheder, hun havde brugt over for vennerne og familien. Ikke mindst sin mor. Og hun havde været god til det, var hun overbevist om. Ingen havde kunnet mærke noget på hende.

Nej, ikke engang hendes mor vidste, at Ole eksisterede i Katrines liv. Men det kom hun til nu. Og hun var komplet ligeglad med, hvordan moderen ville reagere, når hun fortalte, at hun havde fundet en 13 år ældre mand, som desuden var gift og havde to børn. Den måtte moderen æde, og når først hun havde mødt Ole, var Katrine fuldstændig overbevist om, at hun ville falde for ham. Præcis som Katrine selv havde gjort. Hun tog rødvinsglasset, som stod på badeværelseshylden og nippede til vinen. Så tog hun forsigtigt Yin og Yang-smykket på og smilede til sig selv i spejlet. Jo, hun var – nærmest lykkelig.

Kun sengelamperne var tændt i soveværelset, da Katrine trådte ind. Ole lå på ryggen med hovedet drejet til siden.

“Aj, sover du?” Ole reagerede ikke. “Helt ærligt – hvis du er faldet i søvn, få du ingen sex den næste måned.” Katrine kravlede op i sengen, satte sig overskrævs på Ole og greb fat om hans håndled. “Du er bare SÅ dårlig til at fake’e, du er!” Hun bøjede hun sig ned og drejede hans hoved for at komme til at kysse ham. Men pludselig kunne hun mærke, at der var noget galt. Noget helt galt.

Katrine blev bange. “Ole …? kaldte hun og klappede ham på kinderne. ”Ole!!! Hey – Ole, hvad sker der?” Katrine rejste sig og tændte lyset i loftet og så, at Ole lå livløs med åben mund og åbne øjne.

*

Kasper sad tilbagelænet i sin kontorstol med benene oppe på skrivebordet. Hans bærbare var skubbet til side, ligesom den næsten tømte chinabox, hvis noget tvivlsomme indhold havde gjort det ud for hans aftensmad. Han sad med remoten i hånden og så fraværende på tv’et, der havde TV2 News kørende.

De sidste seneste timer havde han brugt på et oplæg, som kunne danne grundlag for et møde mellem Hesselboe og Birgitte. Selv om hun havde afvist det på mødet i eftermiddag, var Kasper overbevist om, at der var en mulighed for at komme i regering med de borgerlige. Mange af deres vælgere var mere end interesserede i at holde Frihedspartiet uden for indflydelse. Kasper så på uret på sin mobil. Klokken var over 10, og egentlig burde han tage hjem og få sovet. Det var ikke blevet til mange timer i nat, og de næste nætter ville det nok blive til endnu færre. Der var bare lige det ved det, at trætheden som altid gjorde ham liderlig.

At gå i byen og finde en one-night-stand var ikke noget problem for ham; en pige kunne han score når som helst. Og hvor som helst. Men han orkede ikke at hænge ud på en eller anden club eller bar, det tog alt for lang tid. Ikke fordi han havde noget imod at gå i byen alene – tværtimod. Faktisk foretrak han at være alene frem for at gå ud med vennerne. Det hang måske sammen med, at Kasper i realiteten ingen venner havde. Bekendte – flere. Kolleger – en del. Men nære venner – ingen. Tætte relationer var noget, han havde skaffet sig af med for mange år siden. Han havde besluttet, at det var alt for besværligt. Alt for mange krav. Og det gjaldt både kærester og venner.

Han tænkte på den mørkhårede, han gik fra i morges … Hvad var det, hun hed? Mia? Maja? Han skulle nok alligevel have fået hendes telefonnummer. Men det ville bare være blevet alt for besværligt. Allerbedst ville det være, hvis han kunne få en aftale med Katrine. De kendte hinanden så godt, at de kunne springe alle de indledende manøvrer over og gå direkte til sagen.

Efter deres møde om morgenen havde han tænkt på hende flere gange i løbet af dagen og havde i den grad lyst til at genoptage forbindelsen. Bare som bolle-venner. Ikke mere kæresteri. Kasper skulle ikke bindes til nogen eller noget. Og selv om det var imod hans principper at være den, der tog kontakt, greb han alligevel ud efter mobilen, mens han zappede videre.

Han skulle lige til at taste Katrines nummer, da han havnede på TV1 og de sene nyheder, hvor Svend Åge Saltum – Frihedspartiets leder – tonede frem på skærmen. Det handlede om Arbejderpartiets seneste udmeldinger om asylansøgerne. Saltum var selvfølgelig positiv, men konstaterede med sit karakteristiske polemiske rævesmil, at det nok mest var taktik fra Laugesens side – et sidste forsøg i valgkampen på at vinde de vælgere tilbage, der ikke mindst på grund af udlændingepolitikken stemte på Frihedspartiet.

Kasper lyttede til Svend Åge Saltums jyske accent, og i det samme hørte han den samme stemme meget tæt på, nærmest som et ekko: “Tager du noter, Kasper?”

Svend Åge Saltum havde pludselig materialiseret sig i døren, uden at Kasper havde hørt ham komme. Saltum så på ham med det dér blik, som aldrig var til at blive klog på.

“Det behøver jeg ikke, Svend Åge. Du er glasklar i din retorik – som altid.”

Svend Åge Saltum stod og så ned i gulvet uden at sige noget. Så hævede han langsomt blikket, lagde hovedet på skrå og så direkte på Kasper, mens han spurgte: “Hvad laver du egentlig, Kasper?” Kasper så noget overrasket ud. Saltum fortsatte: “Min vælgerforening spørger mig nemlig, om jeg ikke også skal have sådan én som dig. Men jeg er lidt i tvivl om, hvad du får dine sikkert mange penge for? Jeg mener: Det hedder jo spindoktor, ikke sandt? Men – hvem er det egentlig, der er syg, Kasper?”

Kasper ledte forgæves efter et kvikt svar, men blev heldigvis reddet af sin mobil, som ringede. Der stod Katrine i displayet. Kasper smilede lettet.

“Hvad fanden lavede sådan én som dig, før mobilen blev opfundet?” spurgte Saltum, rystede opgivende på hovedet og gik.

Kasper greb mobilen og besvarede opkaldet. “Katrine,” sagde han oprigtigt glad, “jeg sad lige og tænkte på dig!”

*

Kasper sprang ud af taxaen og bad chaufføren vente, inden han smækkede døren og løb hen mod opgangen på Nøjsomhedsvej. Han fandt knappen på dørtelefonen og ringede på. Han tog trappen to trin ad gangen op til tredje sal og havde knap nok sat fingeren på dørklokken, før Katrine åbnede døren. Badekåben hang på hende som en frakke, der ikke var knappet, og hendes øjne var røde og ophovnede af gråd. Hun så sig forskræmt omkring og nærmest hev Kasper ind i entréen. “…h-han var pludselig bare død,” stammede hun. “Han må have været syg. Han sagde aldrig noget …”

Kasper gik forbi hende ind i soveværelset. Katrine fulgte langsomt efter som i trance. Kasper så på Ole Dahl, som lå med åbne øjne og den nøgne krop halvt dækket af lagnet.

“Så ham, jeg absolut ikke måtte vide noget om, var altså statsministerens pressechef.” Katrine stod tavs med ryggen mod dørkarmen ud til badeværelset og stirrede apatisk ud i luften.

“Hvor længe har du haft et forhold til ham?” Kasper trak lagnet op, så det også dækkede overkrop og ansigt på den døde mand i dobbeltsengen.

Katrine så på Kasper på en måde, som om det først var nu, det gik op for hende, hvad det var for en situation, hun befandt sig i. Så begyndte hun at hulke og gled langsomt ned på gulvet, hvor hun blev siddende, mens hun rokkede frem og tilbage i sin gråd.

Kasper gik resolut hen og trak Katrine op fra gulvet. “Tag dine ting! Hør her: De må ikke finde dine ting her. Du bliver fyret, hvis de opdager det.”

“… lige meget …” Katrines stemme var knap hørlig.

“Nej, det er fandeme ikke lige meget! De vil påstå, I lækkede oplysninger til hinanden.”

Katrine så vantro på ham – pludselig til stede. “Det har vi ALDRIG …”

Kasper afbrød hårdt. “Der holder en taxa nede på gaden og venter. Den kører dig hjem. Jeg ordner det her … Her!”

Han rakte hende tøjet, han havde samlet op fra gulvet, men Katrine stod som frosset fast uden at reagere. Kasper så bekymret på hende og begyndte så at klæde hende på, som om hun var et barn på vej i børnehave.

“… han har kone og to børn. De må ikke vide det her …” Katrine var desperat nu.

“Der er rigtig mange, der ikke må vide det her …” konstaterede Kasper nøgternt, mens han gav Katrine jakken på og knappede den.

“… men – vi kan da ikke bare lade ham ligge dér …” Katrine lød opgivende.

“Jeg ordner det. Du går ned og tager den taxa – NU! Jeg ringer senere. Du har bare været hjemme og set tv, okay? Husk det. Du har ikke været her. Skynd dig!”

Kasper gav Katrine et hurtigt kram. Mekanisk begyndte Katrine at gå hen mod døren. Så begyndte hendes fødder at flytte sig hurtigere og hurtigere, og til sidst kunne Kasper høre, hvordan hun nærmest tumlede ned ad trappen.

Kasper så sig omkring. Et kort øjeblik var han ved at miste kontrollen, men genvandt så hurtigt fatningen. Så tændte han for tv’et og gik hen og lagde remoten i Ole Dahls hånd og skruede lyden højt op med hans fingre. Han tog mobilen på natbordet, lagde den i den døde mands anden hånd og lod hans fingre trykke 112. Kasper kunne høre en skratten, da forbindelsen til alarmcentralen gik igennem.

Så rejste han sig. Han måtte sørge for, at ingen kunne se, at Katrine havde været i lejligheden. Han tændte lyset på badeværelset og lod blikket glide hen over hylde og håndvask. Dér fik han øje på rødvinsglasset med læbestift på – og tog det med sig ud i køkkenet, hvor han fandt den Irma-pose, Ole havde haft rødvinsflaskerne i. Han så på rødvinsglasset og lagde det så ned i posen.

I det samme ringede det på døren. Kasper stoppede brat og så nervøst ud mod entréen. Nu bankede det også på døren, og han hørte nogen råbe: “Heeey – gider du godt at skrue ned?” Kasper listede ind i soveværelset og tjekkede, om der var flere af Katrines ting derinde. På gulvet lå hendes sminkepung, som måtte være faldet ud af hendes taske. Han samlede den hurtigt op og smed den ned i bæreposen.

Så bankede det igen på døren: “Hallo! Hvad fanden laver du, mand?” Kasper var klar over, at nu skulle det gå stærkt. Han listede, så hurtigt han kunne, ud i køkkenet. Han havde allerede låst døren til bagtrappen op, da han pludselig kom til at sparke til Ole Dahls taske, som stod på gulvet. Et plastik-chartek faldt ud, og indholdet gled ud på køkkengulvet. Han tog papirerne op for at lægge dem tilbage i tasken, da han blev opmærksom på en bon fra Mulburry’s på 72.000 kr. og navnet Lars Hesselboe, Statsministeriet.

Nu blev der hamret på entrédøren, og stemmen råbte: “Hallo! Er der noget galt derinde?” Kasper overvejede et splitsekund, hvad han skulle gøre. Så lagde han resolut bonen ind i chartekket, foldede det sammen og puttede det i inderlommen på sin jakke. Så listede han ud på bagtrappen og lukkede forsigtigt døren efter sig.

2

SØNDAG 26.09.2010

Hendes mobil ringede. Det havde den allerede gjort et par gange, men Katrine havde ikke reageret. Og det gjorde hun heller ikke nu. Hun havde heller ikke læst de sms’er, der var kommet. Hun sad fortabt på gulvet ved sofaen og stirrede tomt frem for sig. Hun havde grædt det meste af natten og var nu så udmattet, at hun ikke engang kunne sove.

Tankerne blev ved med at kredse om det, der var sket i nat. Det var billedet af Ole, der lå død i sengen med åben mund, der dukkede op, hver gang hun lukkede øjnene. Hvad ville der ske? Ville politiet finde ud af, at hun havde været sammen med ham, da han døde? Og måske tro, at det var hende, der havde slået ham ihjel?

En biplyd fra mobilen indikerede, at hun havde fået endnu en sms. Men Katrine blev siddende på gulvet uden at reagere. Hun havde stadig ikke kræfter til at blive konfronteret med virkeligheden. Hun bemærkede heller ikke, at solen var stået op og sendte de første stråler ind gennem hendes vinduer, der trængte til at blive pudset. Den eneste sætning, der blev ved at runge i hendes hoved som et mantra, var: Han er død!

Så ringede mobilen igen. Efter det fjerde ring greb hun automatisk ud efter den – og slukkede den.

*

Spejlsalen var fyldt til bristepunktet med repræsentanter for både den trykte og den elektroniske presse. Langs de grå paneler stod journalister og fotografer i små grupper og talte intenst sammen. Mens de udvekslede de seneste rygter, var kamerafolkene ved at gøre sig klar til det pressemøde, som statsministeren havde indkaldt til. Foran det store, grå logo på væggene stod et mødebord med et par stole – det var her, statsministeren plejede at sidde på det ugentlige pressemøde, som han havde indført, da han i sin tid tiltrådte.

TV1’s politiske kommentator, Hanne Holm, havde indtaget sin faste plads forrest – et privilegium, hun havde dels på grund af sine mange år på Borgen, dels på grund af den respekt, hun nød blandt kollegerne for sin skarphed og sin professionalisme.

“Ret lige din krave. Den stritter.” Det var produceren, Dan, hun havde i øresneglen.

“Tak.” Hanne Holm bøjede kraven på sin jakke ned og børstede et par imaginære støvfnug af ærmet. Så sagde hun med dæmpet stemme i mikrofonen, som hun holdt i hånden: “Mærkelig stemning herinde. Folk er meget chokerede. Hør her: Jeg har aftalt med De Liberales partisekretær, at han kommer ind i løbet af eftermiddagen til et lille, båndet interview om Ole Dahl. Han er ret personligt ramt af det. Jeg synes, vi skal lade Katrine tale med ham.”

“Ja, nu skal du høre, Hanne,” sagde Torben Friis i hendes øresnegl med en blanding af undskyldning og irritation i stemmen, “vi har faktisk ikke fået fat på Katrine. Jeg har lagte otte beskeder på hendes mobil, sms’et og sendt fire mails. Kællingen er væk.”

“Hvaffornoget? Det kan man sgu da ikke!” Hanne Holm talte pludselig meget højt. Så højt, at flere af de omkringstående kolleger vendte sig og så forundret på hende – hvilket hun ignorerede.

“Det skrev jeg i min tredje mail …” Torben Friis lød nu for en sjælden gangs skyld nærmest opgivende.

Hanne Holm hørte nu Ulrik Mørch i sin øresnegl. “Hej, Hanne – Ulrik her. Det er virkelig ikke for at kritisere, men Katrine er jo ikke super stabil. Hun gik også tidligt i går. Kunne jeg ikke lave det interview?”

Hannes svar faldt uden tøven: “Hej, Ulrik. Hør lige her: Ét – har vi spurgt dig? Nej. To – hvis ikke det dér var at kritisere, hvad fanden var det så? Tre – nej tak. Du skal ikke lave det indslag. Det skal Katrine, fordi hun som journalist har nogle andre kvaliteter, end du har. Og fire – det var ikke for at kritisere dig, Ulrik …”

Så hørte hun igen Torben Friis: “Så skred han. Skide flot, Hanne.”

Hanne overhørte reprimanden og sagde irriteret: “Han render og kysser mig i røven hele tiden, jeg ved fandeme ikke hvorfor …”

“Han er en udmærket journalist,” afbrød Torben hende.

“Nej!” Nu var det Hanne, der afbrød. “Han er en stabil arbejdskraft, Torben, og det er noget helt andet. Han er en konform journalist, der aldrig bider sig rigtig fast, fordi hans nysgerrighed altid vil gå lige op med hans behagesyge.” I det samme gik døren ind til Spejlsalen op, og Hesselboe kom ind. “Så er statsministeren på vej ind,” meddelte Hanne. Al opmærksomhed blev rettet mod ham, mens blitzene blinkede. Han stillede sig ved bordet og så alvorligt ud over forsamlingen.

“Godformiddag,” sagde han fattet. “Jeg har en meget sørgelig meddelelse. I aftes afgik min nære medarbejder og ven gennem 11 år her på Borgen, Ole Dahl, ved døden af en blodprop i hjertet. Ole havde en medfødt hjertefejl, men ingen vidste, at det var så alvorligt.” En intens stilhed havde bredt sig i Spejlsalen. Alle journalisterne lyttede opmærksomt til statsministeren. “I den forbindelse har jeg en stille anmodning,” fortsatte Hesselboe.” Der er folketingsvalg om to dage. Lad ikke denne tragiske begivenhed give anledning til spekulationer om min eller De Liberales evne til at føre valgkamp. Det ville være at sætte spørgsmålstegn ved den professionalisme, der bør være Oles eftermæle.”

Det var ikke kun i Spejlsalen, at Hesselsboes pressemøde blev fulgt intenst. Inde på Birgittes kontor stod hun og Bent foran tv’et og så, hvad der foregik. Ingen af dem sagde noget; de stod koncentreret med alvorlige miner. Da Hesselboe var færdig, tog Birgitte remoten og slukkede. “Han er god. Begavet at kombinere Oles Dahls død med valget. Hvis du tvivler på De Liberale, så skader du en god mands eftermæle.”

Bent nikkede. “Den tager han sgu nok lige et par mandater mere på. Og vinder …”

I det samme bankede det på døren, og Kasper kom ind. Han så alvorligt på Birgitte og sagde: “Kunne vi tale sammen et øjeblik?”

“Selvfølgelig. Kom bare ind.”

Da Kasper så, at Bent ikke gjorde mine til at gå, skævede han til Birgitte og sagde: “Privat…”

Birgitte så lidt forundret på ham, inden hun fik øjenkontakt med Bent, som med et skuldertræk forstod, at han skulle forlade lokalet. Birgitte satte sig ved skrivebordet og så opfordrende på Kasper.

“Hvad er dine realistiske forventninger til det her valg?” Kasper virkede anspændt.

“At jeg kommer til at gå af som partiformand. Lyder det realistisk nok for dig?” Birgitte gav sig til at bladre i de papirer, der lå på skrivebordet.

Kasper begyndte nu at gå frem og tilbage foran Birgitte. “Hvad, hvis jeg fortalte dig, at jeg var kommet i besiddelse af oplysninger, der vil kunne skaffe dig en stor ministerpost i den kommende regering?”

Birgitte så op på ham med løftede øjenbryn. “Det lyder underligt. Men det gør mig selvfølgelig ret nysgerrig.”

Kasper standsede nu op lige foran hende. “Statsministeren finansierer sit private overforbrug over statskassen,” sagde han forventningsfuldt. Men den reaktion fra Birgitte, han havde håbet på, udeblev.

I stedet sukkede Birgitte træt. “Og hvem har så startet det lille rygte?”

“Jeg har set beviset. Jeg har set bilaget på et køb hos Mulberry’s på Strøget til 71.800 kroner. Betalt med Hesselboes Eurocard fra Statsministeriet. OG to annullerede bilag, hvor hans kones Visa-kort blev afvist for det samme køb.”

“Og hvor har du lige set dem?” spurgte Birgitte mistænksomt.

Kasper afparerede hende. “Fortroligt. Indtil videre.”

“HAR du dem, bilagene?” Birgitte så inkvisitorisk på Kasper.

“Jeg … kan skaffe dem. De kan bruges på flere måder. Enten fortæller vi Hesselboe, at vi er bekendt med det, og spørger, hvad han vil handle med. Eller vi går til pressen og står moralsk forargede som en del af den samlede opposition …”

“Vi er ikke længere en DEL af den samlede opposition!” afbrød Birgitte skarpt.

Kasper lod sig ikke påvirke, men fortsatte nøgternt sin salgstale: “Endelig kan vi lække det anonymt og forvente, at Hesselboe er nødt til at trække sig. For tro mig: Det ER han! Det er et faktum, at Hesselboe har købt en afsindig dyr taske og kjole for statens midler.”

Birgitte sukkede. “Det er også et faktum, at Hesselboes kone… ikke har det så godt.”

“Okay – så vi skal altså tilgive statsministre, der begår underslæb, hvis det er for at glæde deres psykisk ustabile koner?” Nu gik Kasper for alvor i offensiven.

“Underslæb?” Birgitte var irriteret nu. Den slags rygter havde hun hørt tilstrækkeligt mange gange om stort set hver eneste minister i den tid, hun havde været på Borgen. Ligesom rygterne om alkoholisme, homoseksualitet, utroskab, hustruvold og de andre beskyldninger, der cirkulerede om stort set alle kendte, kongelige – og folkevalgte.

“Ja! Eller mandatsvig … eller hvad fanden det hedder. Det er ulovligt, i hvert fald.”

“Du aner ikke en skid om, hvad der er sket. Det kan være en ren misforståelse,” sagde Birgitte træt.

“Manden har taget af kassen!” Kasper slog opgivende ud med armene.

“Og det, du foreslår mig, er afpresning? Statsministeren har lige mistet sin nærmeste rådgiver. Hvor beskidt tror du jeg er?” Birgitte så på ham med lige dele vrede og indignation.

“Politik ER beskidt, for helvede!” råbte Kasper. “Vi er i krig. Du står til at gå tilbage! Du kan sgu da ikke lade sådan en chance gå fra dig.” Kaspers frustration over, at Birgitte ikke straks greb hans forslag med kyshånd, lod sig ikke skjule.

Heller ikke Birgitte kunne skjule sine følelser længere. “Jeg ville ikke kunne se mig selv i øjnene, hvis det var på den måde, jeg kom til magten,” sagde hun rasende.

Kaspers svar faldt prompte: “Så tvivler jeg på, du nogensinde kommer til magten!”

*

Bilerne kørte i en jævn strøm ind på parkeringspladsen foran Rødovre Skøjtearena, og Phillip måtte cirkle rundt et par gange, før det lykkedes ham at finde en parkeringsplads. Laura sprang ud af bilen, tog sportstasken over skulderen og skyndte sig af sted.

“Hey – skal vi ikke følges?” råbte Phillip efter hende.

Laura vendte sig om: “Jeg er sent på den, vi ses derinde.”

Phillip trak opgivende på skuldrene og gik alene hen mod indgangen. Det ville blive endnu en lang søndag, som han godt kunne have tænkt sig at tilbringe et andet sted end i en kold skøjtehal. Nå, sådan var dét, og man måtte jo bakke sine børn op i deres fritidsinteresser. Men lige nu ville han ønske, det var Birgitte og ikke ham, der havde vagten.

Da han kom ind, gik han hen og købte sig et krus kaffe, inden han gik ind i hallen og stillede sig ved banden rundt om skøjtebanen. Opvarmningen var allerede begyndt, og han fulgte de små piger – drenge var der ikke mange af – der løb baglæns og øvede spring, som i de fleste tilfælde endte med et fald. Så var det op igen og forfra. Han spejdede efter Laura, men hun var åbenbart ikke blevet klædt om endnu.

“Hva’ fa’en – det er sgu da ham skolelæreren!” Phillip vendte sig om og så en stor, lettere overvægtig mand på sin egen alder komme hen mod sig med et bredt grin. Phillip så undersøgende på manden, før det gik op for ham, hvem det var. Thomas Agerschou! Direktør i det italienske firma Avanti, der producerede og eksporterede klinker og fliser til hele verden. De havde været i samme VL-gruppe, dengang Phillip selv var i det private erhvervsliv. Selv om de ikke var deciderede venner, havde de altid haft det fint sammen til de forskellige møder og arrangementer, og de havde også brugt hinanden til sparring indimellem.

“Det er sgu længe siden, hva’?” Thomas Agerschou kom hen og rystede hjerteligt Phillips hånd.

Phillip smilede. “Thomas? Hvad laver du her? Er du ikke i Italien?”

“Vi kom hjem her før sommerferien,” svarede Thomas, “og nu er datteren så kommet i tanke om, at hun skal være skøjteprinsesse.” Han himlede med øjnene.

“Men du er da ikke blevet …?”

Thomas afbrød. “Nej, nej – for satan da!” Thomas lo højt. “Men de vil samle hele Norden med hovedkvarter i Danmark, og det er så mig, der skal få det til at køre.” Phillip kunne mærke et stik af misundelse, men forsøgte ikke at lade sig mærke med det. “Og hva’ med dig? Stadig på CBS?”

Misundelsen blev nu blandet med en lettere irritation og en følelse af underlegenhed, men Phillip forsøgte at lade som ingenting. “Ja, ja – det kører sgu fint. Fint.”

“Ja, det er jo ikke sådan, når konen også vil gøre karriere. De problemer har vi gudskelov ikke derhjemme.”

“Det er jo noget, vi er enige om,” sagde Phillip lidt for afvisende. Thomas bemærkede det uden at kommentere noget, registrerede Phillip.

“Men – savner du ikke at få noget jord under neglene, hva’?” Thomas havde nu stillet sig helt hen ved siden af Phillip. “Du var sgu god til det,” sagde han oprigtigt. Phillip svarede ikke. “Vi er lige gamle, ikke?” Phillip nikkede. “Så er det sgu ved at være oppe over, kammerat,” sagde Thomas; “når man først over på den anden side af the big five-o, så er løbet kørt.”

Phillip følte sig ramt. Og pludselig kunne han mærke, at det begyndte at krible i ham. “Hvis jeg skal være ærlig, så har jeg da overvejet …”

Thomas så anerkendende på ham. “Jamen så må du jo gøre noget ved det!”

“Hvis bare det var så enkelt …” Phillip så væk.

“Det ER sgu så enkelt! Og jeg skal gerne forhøre mig i netværket.” Thomas så opfordrende på ham.

“Det er pænt af dig, Thomas, men det er jo ikke kun mig, det handler om.”

Thomas tog sin tegnebog frem, hev et visitkort op og rakte det til Phillip. “Nogle gange skal man sgu sætte sig for bordenden,” sagde han. Så kiggede han på sit ur. “Nå, jeg må se, hvad tøsen har gang i derinde. Vi høres ved.” Han gav smilende Phillip hånden og gik. Phillip stod længe og stirrede på visitkortet, inden han stak det i lommen.

*

Var der noget, Michael Laugesen beherskede, så var det kunsten at mingle. I store forsamlinger var han i sit rette element, når han smilende trykkede udvalgte personer i hånden, kom med en hurtig bemærkning eller – især når det gjaldt de yngre kvinder – en kompliment, der altid, hvad enten de udvalgte ville indrømme det eller ej, gjorde indtryk. Laugesen vidste, at mingling var første skridt på vejen mod det, som var endnu vigtigere for en mand i Laugesens position: Networking. Når der først var kontakt, var det alt andet lige nemmere at skabe en professionel relation. Og Laugesens kontakter var talrige inden for stort set alle områder af samfundslivet. For man kunne aldrig vide, hvem man kunne få brug for i en given situation.

Og i aften, som vært for den fest, der skulle markere og cementere alliancen mellem oppositionspartierne, var han i sit es. Allestedsnærværende, charmerende – og manipulerende på en let intrigant måde. Han stod i døren ind til det lokale på Borgen, der dannede rammen om festen, og bød samtlige gæster – inklusive pressen – velkommen. “Anne Sophie! Hvem siger, man ikke kan være lækker og venstreorienteret på samme tid?” Det var Solidarisk Samlings unge, kønne frontfigur, Anne Sophie Lindenkrone, der fik denne velkomsthilsen. Den havde dog ikke helt den virkning, for Lindenkrone så køligt og lettere irriteret på ham og svarede: “Aner det ikke. Men det er da ikke dit problem. Du er jo ikke venstreorienteret!” De omkringstående morede sig, og Laugesen var selvfølgelig den, der lo højest.

Hun fulgtes med Aicha Nagrawi, en ung kvinde med pakistansk baggrund, som var på vej til tops i Miljøpartiet. Også i aften bar hun tørklæde – og så som sædvanlig mut ud. Laugesen skruede op for charmesmilet: “Hej, Aicha, der er sodavand i baren.” Aicha Nagrawi værdigede dårligt nok Laugesen et blik, da hun uden at svare forsvandt ind i festlokalet sammen med Anne Sophie Lindenkrone.

Laugesen kaldte nu Bjørn Marrot, næstformand i partiet og Laugesens trofaste lakaj, hen til sig. Smilet var forsvundet, da han diskret hviskede til Marrot: “Du taler lige lidt med Lindenkrone og hendes røvsyge veninde om integration, ikke …?” Marrot nikkede og forsvandt igen.

Nu fik Laugesen øje på Birgitte, der sammen med Kasper var på vej ind. Laugesen kunne med det samme fornemme, at der var et eller andet galt – noget, som gjorde, at der var en vis afstand og kølig luft mellem De Moderates leder og hendes spindoktor. Nå, det skulle han nok få fundet ud af hvad handlede om. Han tændte straks for charmesmilet, lagde hovedet imødekommende på skrå og greb Birgittes hånd med begge sine: “Birgitte! Hold kæft, hvor har jeg tænkt på dig det sidste døgn!”

Birgitte forsøgte både at smile og at trække hånden til sig, da hun sagde: “I lige måde, Michael …”

“Det lyder sgu da som starten på en romance, hva’?” Laugesen lagde armen om Birgittes skulder og førte hende med sig. Birgitte havde ikke anden mulighed end at følge med. Og mens Laugesen skrålede med på de første linjer i Arbejderpartiets klassiske kampsang: Op til kamp med den røde fane! Syng nu med om vor trodsige strid! Og den vej, som vi sammen vil bane! Kom nu, brødre – for nu er det tid! banede han sig – stadig med et fast greb om Birgittes skulder – vej gennem mængden og hen til en dør bagest i lokalet, der førte ind til det tilstødende bibliotek. Han fik hurtigt gennet et par menige partimedlemmer, som stod og talte sammen, ud og bad dem lukke døren efter sig. Sangen fra festlokalet kunne stadig høres, men nu kun som dæmpet baggrundsstøj.

“Sangene er sgu det værste ved det her job …” Laugesen smilede til Birgitte, der undlod at kommentere hans morsomhed, men neutralt afventende så på ham. Laugesen forstod, at hans jovialitet var spildt på Birgitte og fortsatte professionelt: “Du må forstå, at jeg er under pres fra de dinosaurer, der stadig er de toneangivende i dele af partiet. De er dybest set nogle småborgerlige racister, der er villige til at sælge deres stemmer til Frihedspartiet. Det kan jeg ikke lade dem gøre, for så bliver jeg ikke statsminister. Derfor kræver det, at jeg får lidt spillerum fra jer andre i alliancen.”

“Jeg har svært ved at give dig spillerum, der går ud over den aftale, vi har lavet. Vi aftalte, at asylansøgerne måtte få lov til at arbejde efter et halvt år.”

“Er det ikke flueknepperi? De kommer fra bananstater i borgerkrig, er i chok og har været ude for alt muligt lort. De er formentlig ikke engang i stand til at gøre rent på et plejehjem.”

“Michael – vi havde en klar politisk aftale, som du pludselig bryder tre dage før valget.”

Laugesen gik hen og åbnede en af de øl, der var stillet frem på et lille rullebord. “Jeg bliver sgu så tørstig af at snakke om følelser,” smilede han igen.

“Vil du …?” Birgitte rystede på hovedet. “Nej, tak.”

Laugesen så direkte på hende og sagde så med stor vægt: “Birgitte … Jeg har brug for, at du peger på mig som statsminister.”

“Det har du gjort meget svært med dine seneste udtalelser.”

“Men jeg vil betale dig for det. To ministerposter mere end dit mandattal i salen vil berettige til. Ikke finans- og udenrigs-; ellers kan du selv vælge.” Birgitte stirrede vantro på ham. “Kom nu! Vi tager et fælles pressemøde i morgen. Du peger på mig. Og så lover jeg, at vi nok skal få et par asylansøgere i arbejde også. Bare vi kan slippe for at tale så højt om det.”

Birgitte gik langsomt hen mod Laugesen, mens hun smilede. Laugesen så imødekommende på hende. “Michael – vi to kunne helt sikkert indgå et fornuftsægteskab. Men jeg er en gammeldags pige. Det er nødt til at være kærlighed, så svaret lige nu er nej. Vi må se efter valget.” Så stillede hun sit champagneglas fra sig og gik. Laugesen tog en slurk af sin øl og så ærgerlig efter hende; fanden til skinhellig mokke.

*

Freden havde sænket sig over villaen på Amager. Klokken nærmede sig halv elleve, og både Magnus og Laura var for længst faldet i søvn. Phillip sad og læste nyheder på TV1’s hjemmeside, men havde svært ved at koncentrere sig. Hans tanker blev ved med at vende tilbage til mødet med Thomas Agerschou. Han rejste sig og gik ud for at hente en øl i køleskabet. På vej tilbage slog det pludselig ned i ham: Aftalen, for fanden!

På Lauras 1-årsfødselsdag havde Birgitte og han lavet en aftale, som de endda havde skrevet ned. Gad vide, hvor den var blevet af. Phillip satte øllen fra sig og gik hen til reolen, åbnede lågerne og begyndte at hive ringbind, fotoalbums og papmapper med elastik frem. Det mest sandsynlige var nok, at den var sat ind i albummet sammen med billederne fra Lauras fødselsdag.

Han bladede igennem plastikchartekkerne og smilede, da han så deres lille datter sidde smurt ind i lagkage, mens hun lo højt. Og allerbagest dukkede den omsider op; dér stod det – sort på hvidt – med Birgittes lidt barnlige håndskrift. “Vi, Phillip og Birgitte, lover hinanden at skiftes til at dyrke vores respektive karrierer og passe familien. Parterne får på skift fem år …” De næste ord var der spildt rødvin hen over, så teksten var flydt lidt ud. De havde vist været lidt fulde. Og glade. Og optimistiske. Phillip smilede ved tanken; det føltes, som om det var hundrede år siden. Dengang var det ham, der havde gang i karrieren med topjob i det private erhvervsliv, med firmabil og alt muligt fryns og over hundrede mand under sig. Og Birgitte, der var skide bange for at ende som hjemmegående. Nu var det nærmest omvendt.

Ikke fordi Phillip ikke var glad for lektoratet på CBS. Men at gentage de samme teorier og de samme anekdoter for unge mere eller mindre motiverede studerende var der ikke de store udfordringer i. På snart sjette år. Han savnede møderne og strategierne og beslutningerne. Han savnede konkurrence-momentet og at se resultaterne af sine anstrengelser blive til blå tal på bundlinjen. Og Thomas Agerschou havde fået ham til at lugte savsmuld igen.

I det samme hørte han entrédøren gå og så på sit ur. Var hun allerede hjemme? Phillip reagerede næsten, som om han var blevet grebet i at se porno på nettet. Han skyndte sig at sætte albummet på plads. Så greb han sin øl og smuttede hen foran computeren og forsøgte at se afslappet ud. Han smilede til Birgitte: “Det var tidligt …?”

Birgitte tog langsomt frakken af og lod sig træt falde ned i sofaen. “Jeg kunne ikke. Jeg sagde nej.” Phillip vidste ikke rigtig, hvad han skulle gøre. Han blev siddende og kiggede spørgende på hende. “Vi kommer til at tabe, Phillip.” Hun rejste sig opgivende og gik ud i køleskabet og tog en bøtte is frem fra fryseren, greb rutinemæssigt en ske i skuffen og vendte tilbage til sofaen. “Hvis jeg mister ét eller to mandater, går jeg af til landsmødet. Hvis jeg mister mere end det, går jeg af med det samme.”

“Der er jo ingen, der siger, at …,” begyndte Phillip.

Birgitte afbrød ham med munden fuld af is. “Det er også din tur til at køre karriere igen. Jeg har brugt mine fem år. Vores gamle aftale – remember?”

“Troede sgu, du havde glemt den.” Phillips skyldfølelse fortog sig en anelse.

“Glemt den? Det var sgu da mig, der fandt på den. Det var sgu da vildt moderne tænkt af mig … af os. Du syntes, det var lidt åndssvagt, kan jeg huske.”

“Ja … Fordi aftalen forudsætter, at man kan stoppe sin karriere hvert femte år og skrue ned på halvt blus.”

“Det har vi jo kunnet ind til videre.” Birgitte tog den sidste mundfuld is og stillede bøtten fra sig på sofabordet.

“Vi har været heldige. Men hvad, hvis Bill Gates havde ringet til mig for fem år siden og spurgt, om jeg ville være chef for Microsoft?”

“Så havde du jo bare sagt nej …” Phillip svarede ikke, men så væk. Birgitte bemærkede ikke, at han ikke uforbeholdent gav hende ret.” Og det havde fandeme været mere ærefuldt end at blive stemt hjem af den danske befolkning – som jeg bliver i overmorgen.” Hun så alvorligt på Phillip. “Du ville bare have været så meget bedre til det her job end mig.”

Phillip sad et øjeblik og betragtede Birgitte. “Nej,” sagde han så. “For jeg ville ikke have kunnet sige nej til Laugesen.”

*

Festen hos Arbejderpartiet var stadig i fuld gang. Rasmus Seebach kørte for fuld udblæsning over anlægget: Klokken var lidt i fem, juhu-hu …, og et par af de lyshårede piger fra Arbejderpartiets Ungdom stod og dansede i et hjørne. Kasper tømte for gud ved hvilken gang sit champagneglas og kunne efterhånden godt mærke, at der var gledet noget indenbords. Han så på sit ur – klokken nærmede sig midnat. Han overvejede mulighederne: Enten drak han sig i hegnet og scorede en af de kønne, men lidt kedelige, unge blondiner. Eller også gik han hjem nu, fik sovet og var frisk til arbejdsdagen i morgen; en lang dag med afsluttende partilederrunde i tv. Hans blik søgte rundt i lokalet for at vurdere udbuddet af scoremuligheder, og selv om der faktisk var flere emner, han godt kunne have talt trusserne af, valgte han for en gangs skyld at lade fornuften råde. Det var tid til retræte. Han skulle lige til at stille champagneglasset fra sig og bevæge sig mod udgangen, da han så Laugesen styre målbevidst hen mod sig.

“Alle taler så pænt om dig, Kasper.” Michael Laugesen havde ulvesmilet på, da han banede sig vej gennem mængden og kom hen til Kasper med en flaske champagne i hånden. Han skænkede op i Kaspers glas, så skummet flød ud over kanten.

Kasper nåede at holde glasset ud i strakt arm, så champagnen havnede på gulvet og ikke på hans tøj. “Det må være, fordi de ikke kender mig.” Han smilede skævt til Laugesen, der trak to cubanske cigarer – Romeo e Julieta Deluxe No. 1 – op af brystlommen på sin jakke og holdt dem frem foran Kasper.

“Vi havde besøg af en delegation cubanske kommunister. Dem var vi fandeme også nødt til at sende i gården for at ryge.” Han smilede opfordrende til Kasper. “Er vi gået?”

De stod bag Borgen ved Ridebanen. De var fulde. Kasper holdt glassene, mens Laugesen pissede ud i mørket. “Jeg har altid ment, at man bør holde sig til at deale med de professionelle herinde. Der er jo indimellem en guds velsignelse af små skolelærere, postbude, og hvad fanden ved jeg, der bliver stemt ind. Ikke mindst i mit eget parti …”

Kasper bøjede sig og stillede sit glas på jorden, mens han kiggede på Laugesen nedefra. “Hold da kæft. Hvis jeg var smart, tog jeg et billede af dig nu og blev en rig mand. Herfra ser det sgu ud, som om du pisser på Borgen …”

Laugesen lynede sine bukser op, mens han talte med cigaren i munden. “Prøv og hør: Hvis der er noget, der er værd at pisse på, så er det den naive idé om folkestyret. Folket styrer ikke en skid. Det er en lille, privilegeret kreds af mennesker, der afgør, hvad der sker i Danmark. Nogle erhvervsfolk. Nogle mediefolk. Yderst få politikere. Så længe jeg er en del af den kreds, må de sateme godt kalde det folkestyre, eller hvad helvede de har lyst til.” Så blev han pludselig professionel. “Hvad med dig selv?” Kasper tøvede et øjeblik for længe. Laugesen opfangede det straks. Han gik hen og tog Kasper kammeratligt om skulderen. “Du er sgu ligesom mig,” fortsatte Laugesen, “jeg tror på muligheder mere end på ideologier.” Han så igen opfordrende på Kasper. “Skal du ikke til at arbejde for statsministeren på et tidspunkt?”

“Jeg tror ikke, Lars Hesselboe overvejer at hyre mig som Ole Dahls efterfølger.” Kasper misforstod bevidst Laugesens bemærkning for ikke at tabe ansigt, hvis han nu havde opfattet spørgsmålet forkert.

“Men tror du, Hesselboe er statsminister efter valget?” Laugesen så pludselig alvorligt på Kasper, der standsede med et ryk. Så havde han altså hørt rigtigt.

“Det … behøvede han ikke at være,” sagde Kasper forsigtigt. Nu begyndte samtalen pludselig at blive interessant.

Laugesen fangede straks formuleringen. Hans radar sagde ham, at Kasper brændte inde med oplysninger, han måtte have fat i. “Behøvede …?”

Kasper overvejede situationen et øjeblik. Det her var hans chance, og han blev nødt til at gribe den. “Jeg ved noget …” røg det omsider ud af Kasper.” Laugesen virkede pludselig meget ædru og kiggede opmærksomt på ham. “Jeg ved noget, der kan gøre den rigtige person til statsminister. Hvis det bruges … klogt!”

3

MANDAG 27.09.2010

Da Katrine kom ind på redaktionen, kunne hun med det samme fornemme, at der var sket noget. Og lige så hurtigt greb paranoiaen hende: Vidste de noget? Var det sluppet ud? Hun vidste kun alt for godt, at journalister i sagens natur havde en veludviklet sans for at opsnuse nyheder – også dem, der ikke nødvendigvis kunne trykkes eller sendes ud i æteren. Hun så Torben og Pia stå og tale alvorligt sammen, mens de hele tiden skævede ud i lokalet, hvor de øvrige kolleger stod afventende. Da Ulrik fik øje på Katrine, hviskede han straks noget til Simon, der så på Katrine, inden han lynhurtigt så væk igen. Katrine gik forsigtigt nærmere og forsøgte at lade som ingenting, mens hendes hjerte hamrede i brystet på hende. Så var det altså ude, og hun var færdig. Hun ville naturligvis blive fyret. Hvis hun kom i fængsel, ville hun aldrig få et job mere, og …

Længere nåede hun ikke at tænke, før Torben kom ind, fulgt af Pia. De så begge alvorlige ud. Torben registrerede med et lille forundret blik, at Katrine var kommet, men lod sig ellers ikke mærke med noget. “Nu skal I høre – jeg har en kedelig nyhed,” begyndte han. “Det drejer sig om Hanne Holm … Det er jo ingen hemmelighed, at Hanne indimellem har haft alkoholproblemer. I går fik jeg så en anonym mail om, at Hanne er begyndt at drikke igen. Mailen var sendt fra redaktionens åbne computer.” En ubehagelig stemning begyndte at brede sig i redaktionslokalet. Ulrik Mørch så pludselig utilpas ud og begyndte at flytte sig uroligt på stolen.

“Jeg har spurgt Hanne, om det er sandt, og det bekræftede hun. På den baggrund har jeg været nødt til at fritstille hende med øjeblikkelig virkning.” Alle så chokerede på Torben.” TV1 kan ikke løbe den risiko, at vi tre dage før valget beskyldes for at overlade partilederrunden til en alkoholiker. Hanne kommer derfor ikke til at køre afslutningsdebatten i aften. Jeg regner med selv at tage valgaftenen.”

Ulrik så meget interesseret ud, da han spurgte: “Og hvem skal så køre afslutningsdebatten?” Torben overhørte hans spørgsmål og sagde: “Lad os så komme i gang. Vi har et valg, vi skal dække.”

En kampesten faldt fra Katrines hjerte. Og måske var det lettelsen, der nu fik den retfærdige harme til at bryde ud.” Undskyld, men … fritstille hende?” sagde Kathrine rystet, “jamen, det kan du da ikke!”

Torben så direkte på Katrine og sagde hvast: “Og dig vil jeg rigtig gerne snakke med – LIGE nu inde på mit kontor.”

“Hvor fanden har du været?” snerrede han arrigt, da han nærmest smækkede døren til sit kontor i efter Katrine.

“Jeg har været syg,” sagde Katrine, der nu næsten havde genvundet fatningen, “og jeg vil godt …”

“Du skal tage din telefon, er du med på det?” afbrød Torben hende hårdt, “jeg kunne sateme fyre dig for at lade være. Men jeg har ikke råd til at miste flere gode medarbejdere lige nu. Det er muligt, det her lyder som en forfremmelse, men sådan er det fandeme ikke ment, okay?” Han tog en dyb indånding og fortsatte: “Jeg vil bede dig køre afslutningsdebatten i aften …” Katrine så rystet på ham. Så gik hun langsomt hen til sit skrivebord, satte sig ned og tændte computeren.

*

“Inden du går …”

Bent så undrende på den kuvert, Birgitte rakte frem mod ham. Han var på vej ud fra hendes kontor, hvor de havde drøftet aftenens afslutningsdebat i tv. “Hvad er det?” spurgte han.

“En liste over de folk, jeg synes vi skal vælge som min efterfølger.”

“Den gider jeg ikke have.” Bent lagde demonstrativt armene over kors.

“Men det er du nødt til. Kig lige på den.” Birgitte viftede med kuverten foran ham, men kunne ikke få ham til at tage imod den.

“Nej.”

“Bent …”

“Ikke endnu.” Bent gik hen og lagde lidt kejtet armen om Birgitte, der lagde hovedet ind til ham. I det samme bankede det på døren, og Kasper trådte ind med nogle A4-ark i hånden. Birgitte og Bent slap hurtigt hinanden og så nærmest skyldige ud.

Kasper betragtede lidt undrende scenariet og spurgte: “Forstyrrer jeg?” Birgitte rystede på hovedet. Bent smilede varmt og indforstået til hende, inden han gik. Kasper fortsatte professionelt: “Har du læst talen, jeg har skrevet til afslutningsdebatten? Dine to minutter?”

“Ja. Den er fin.” Birgitte var i gang med at pakke sine ting sammen og virkede ikke specielt interesseret, hvilket Kasper imidlertid ikke lod sig mærke med.

“Godt. Og vi er enige om, at du tager det sorte sæt på, ikke? Det udstråler seriøsitet. Og sort slanker. Man ser fem kilo tykkere ud på tv.” Birgitte sendte ham et træt smil. “Skal vi lige løbe talen igennem?”

Kasper trak en stol hen til skrivebordet, lagde talen foran sig og ignorerede demonstrativt, at Birgitte faktisk var ved at gå. Birgitte var ved at lægge mobilen i tasken, men tøvede så et øjeblik. “Kasper – hvis jeg skal være ærlig, så synes jeg, den virker lidt som et forsøg på at redde en taktisk vanskelig situation.”

“Bingo! Det er den fandeme også.” Kasper så udfordrende på hende.

Birgitte lagde nu mobilen i tasken og så alvorligt på ham. “Men – hvis det bliver sidste gang, jeg står dér, vil jeg ikke bruge tiden på taktik.”

Kasper rejste sig. “Er det en afskedstale, du vil have? Dem er jeg også leveringsdygtig i,” sagde han kækt.

Birgitte smilede skævt. “Hvis jeg bad dig skrive en tale om dødsstraf, ville du sige ja og bagefter spørge, om den skulle være for eller imod.”

Kasper trak på skuldrene. “Der stod ikke i min jobbeskrivelse, at jeg skulle tro på noget.”

Birgitte tog sin taske og sin frakke. Hun gik rundt om skrivebordet, stoppede lige foran Kasper og så ham direkte i øjnene: “Så vil jeg prøve at tale til dig i aften.”

*

Katrine lå på knæ foran toilettet på det lille badeværelse og kastede op. Men da hun ikke havde spist noget hele dagen – eller for den sags skyld de foregående dage – var det ikke andet end grøn galde, der kom op. Hun rejste sig udmattet og gik hen og så sig i spejlet: Hun lignede noget, der var løgn. I det samme bankede det hårdt på døren. “Katrine – luk nu op! Det er mig …”

Da Katrine hørte Kaspers stemme, fór hun sammen. Og blev stående helt stille. Så bankede det igen hårdt på døren, og Kasper råbte igen: “Katrine! Jeg ved, du er der – luk så op!”

Katrine tøvede et øjeblik, men da Kasper igen begyndte at hamre på døren, skyndte hun sig ud og lukkede op. “Hvad vil du?” spurgte hun tonløst, da hun så Kasper stå uden for døren med en papirpose fra Sticks n sushi i hånden. Uden at sige noget masede Kasper sig forbi hende og gik ud i køkkenet og begyndte at stille posens indhold frem på køkkenbordet.

Katrine så med ubehag på sushistykkerne og kyllingespyddene, der stod linet op. “Jeg kan ikke det her.”

“Jo, du kan.” Kasper så opmuntrende på hende. “Der er tre timer til, og du SKAL have noget at spise, ellers besvimer du under udsendelsen.”

“Jeg skal brække mig.”

“Nej. Spis nu bare. Du er nødt til det.”

Katrine satte sig ved bordet, mens Kasper lagde nogle maki’er og et par sashimi’er op på en tallerken, som han satte foran hende. Mens han hældte soja op i en lille skål, kæmpede hun med at holde gråden tilbage. Og da hun forsigtigt tog en bid, begyndte tårerne at løbe ned ad hendes kinder. Kasper forsøgte efter bedste evne at peptalke hende op: “Du er 29 og har fået afslutningsdebatten – det er fuldkommen sindssygt!” Katrine skulle lige til at sige noget, men Kasper kom hende i forkøbet. “Og du har fået den, fordi du er pissedygtig. Du kan ikke gøre for dét, der skete med Hanne. Nu skal du gå ind og fyre den af. Der er ikke andet at gøre.”

“For helvede – jeg kan jo ikke engang fortælle dem om Ole. Og hvorfor jeg render rundt og er lige ved at græde hele tiden,” snøftede hun og tog mekanisk endnu et stykke sushi, som hun puttede i munden.

“De tror bare, det er nervøsitet. For fanden: Det er afslutningsdebatten. Katrine så opgivende på ham. “Jeg skal nok køre dig derud,” sagde han og smilede opmuntrende til hende.

Katrine tyggede og nikkede svagt. De sad lidt uden at sige noget. Så brød Katrine tavsheden. “Hvad gjorde du, efter at jeg var kørt med taxaen?”

Kasper så overrumplet på hende. Han havde tydeligvis ikke regnet med at få det spørgsmål nu. Så fattede han sig: “Ikke noget. Jeg ryddede bare lidt op. Fjernede alt, der kunne tyde på, han ikke var alene, da han døde …” Katrine rejste sig meget pludseligt og styrtede ud på badeværelset. Kasper kunne høre, hvordan hun kastede op i toilettet.

*

De famøse to minutter. Enhver partileder – og spindoktors – drøm og mareridt. For i nøjagtig 120 sekunder havde partilederen mulighed for uden afbrydelse at henvende sig alene og direkte til stort set alle danske vælgere. Det var reklametid og annonceplads, som ikke kunne købes for penge.

Partilederdebatten nærmede sig sin afslutning, og der havde ikke været meget nyt under solen. De sædvanlige synspunkter blev luftet, og de obligatoriske fronter mellem højre og venstre trukket skarpt op her i valgkampens sidste timer. Til hverdag var tonen på Borgen trods alt noget mere forsonlig, men når der som nu blev kæmpet om befolkningens stemmer, blev det hele lidt mere råt.

“Ja, vi nærmer os så småt afslutningen.” Katrine henvendte sig professionelt til kameraet. “Men inden vi runder af, får partilederne traditionen tro mulighed for at tale direkte til jer seere om det, de har på hjerte – uden at jeg afbryder.” Publikum lo venligt, og partilederne smilede. “Inden udsendelsen har vi trukket lod om rækkefølgen, og det bliver Anne Sophie Lindenkrone fra Solidarisk Samling, der lægger ud.”

Og så begyndte det. Birgitte hørte Anne Sophie Lindenkrone fra Solidarisk Samling skamme sig over det egoistiske Danmark, der begunstigede de rige i forhold til de svageste. Og som marginaliserede flygtninge og indvandrere. Hun lyttede til Amir Diwan fra Miljøpartiet tale om ansvaret for den globale opvarmning, og hvordan Yvonne Kjær fra Ny Højre endnu en gang plæderede for, at skattelettelser var den vigtigste faktor for at få gang i økonomien. Sammen med en styrkelse af forsvaret, naturligvis. Statsministeren talte varmt om individets frihed, initiativ og handlekraft som den væsentligste drivkraft for at holde den danske økonomi kørende.

Alt sammen statements, hun havde hørt før. Men sådan måtte det vel være aftenen før et valg, hvor partierne fik de sidste minutter til at slå deres hovedbudskaber fast. Og på sæt og vis var der noget både meget dansk og noget meget trygt ved, at sådan en afslutningsdebat kørte helt efter bogen. Som nu Svend Åge Saltum, der delte Frihedspartiets vælgeres bekymring over, om der er råd til at passe de ældre, hvis samfundet også skal tage sig af kriminelle indvandrere eller flygtninge, der har rejst seks tusinde kilometer for at få del i den danske velfærd, uden at tage del i eller bidrage til det danske samfund. Alt sammen meget forudsigeligt. Men hvad med hende selv? tænkte hun. Var hun ikke præcis så forudsigelig i sine synspunkter og holdninger, som hun nu om få øjeblikke skulle fremføre i den bedste sendetid? Men behøvede det at være sådan?

Katrine vendte sig nu mod kameraet. “Tak til Svend Åge Saltum fra Frihedspartiet. Og den næstsidste, der skal tale, er Birgitte Nyborg fra De Moderate. Værsgo’, Birgitte.”

“Tak. Jeg … jeg vil gerne …” Birgitte skævede ned på teleprompteren, hvor de første linjer af hendes tale stod på skærmen. Hun tøvede et øjeblik. I et kort glimt så hun Phillip og ungerne, der nu sad i sofaen og spændt fulgte debatten på skærmen. Laura havde allerede tidligt været meget interesseret i sin mors arbejde. Nu hvor hun nærmede sig teenagealderen, begyndte hun også at forstå spillet og de taktiske manøvrer – på godt og ondt. Og det havde kun skærpet interessen. Mens Magnus nok var mest optaget af at spille på sin Nintendo. Men det gjorde hende varm indeni at vide, at de var med hende.

Så så hun op og virkede pludselig meget fattet. “Vi er blevet meget professionelle – alle os, der står her,” sagde hun. “Vi ved, hvad vi bliver spurgt om på forhånd, for det har vi aftalt med journalisterne. Vi får meningsmålinger hver time, der fortæller os, hvad rødhårede kvinder og hundeejere på Fyn mener om vores politik. For det er så vigtigt at ramme rigtigt. Lige nu står min spindoktor ude i kulissen og korser sig over mig, fordi jeg ikke holder mig til min tale. Han er også skuffet over, at jeg ikke tog det tøj på, som jeg havde lovet ham. Og grunden er, at jeg ikke kan passe det for øjeblikket, fordi jeg er blevet lidt for tyk. Jeg siger det her, fordi jeg tror, vi skal være dem, vi er – bare en gang imellem. Jeg tror ikke, det forhindrer os i at være gode politikere. Jeg tror, vi skal sige, når vi tager fejl. Jeg tror, vi skal indrømme, når der er noget, vi ikke ved. Jeg tror, vi skal passe på med at sige velfærd og skattelettelser, bare man trykker os på næsen. Jeg blev politiker, fordi jeg engang mente noget om, hvordan vi skulle indrette verden. Det gør jeg stadigvæk. Og nu vil jeg fortælle jer, hvad jeg mener. Jeg mener, at vi er ved at miste det, der får Danmark til at hænge sammen. Jeg mener – til forskel fra Frihedspartiet – at vi allerede lever i et multietnisk samfund. Derfor giver det ingen mening at diskutere, hvad vi kan gøre for at undgå det. Jeg mener, det er en myte, at vi alle er lige og har de samme muligheder. I de sidste syv år er der blevet længere imellem de rigeste og de fattigste i Danmark. Statsministeren vil nok sige, at det nok skal gå, for enhver er sin egen lykkes smed. Men at tro på, at de frie markedskræfter er det bedste middel mod social ulighed er det samme som at tro, at bilerne selv kan udbedre drivhuseffekten. Det er ikke godt nok. Hvis vi skal skabe et nyt Danmark sammen, skal vi opfinde en ny måde at tale og føre politik på. Måske er socialisme og liberalisme og solidaritet ord, der beskriver verden af i går og ikke verden af i morgen. Jeg mener, at den moderne verden er mangfoldig, og det må vores demokrati også være. En stemme på De Moderate i morgen er en stemme for et nyt Danmark. Tak.”

Et øjeblik var tavsheden larmende. Partilederne så målløse på hinanden. Så brød publikum ud i jubel og bragende klapsalver; nogle piftede, som var det X Factor eller et andet underholdningsprogram, de overværede. Så tog Katrine over og forsøgte at genskabe roen. “Tak for det. Og den sidste i rækken er Michael Laugesen fra Arbejderpartiet.”

“Tak for det.” Laugesen så sig scenevant omkring og kiggede så direkte ind i kameraet. “Jeg havde som alle andre forberedt en tale i aften – men den kan jeg ikke holde, efter at jeg i dag så beviset for, hvad jeg vil kalde ‘magtens arrogance’, hos statsministeren.”

Partilederne så undrende ud. Hvad handlede det her om? Hesselboe forsøgte at smile venligt, men havde tydeligvis problemer med mundvigene. Katrine var med det samme på vagt. Laugesen var som et løsgående missil; man vidste aldrig, hvad han kunne finde på.

“I syv år har statsministeren prædiket økonomisk ansvarlighed for befolkningen,” fortsatte han. “Hvordan mon Lars Hesselboe får det til at hænge sammen med, at han tilsyneladende finansierer sit eget private overforbrug med statens midler?”

I nogle sekunder var der helt stille i studiet. Hesselboe havde et vildt udtryk i øjnene, mens Laugesen triumferende vendte sig mod publikum, for ligesom at appellere til dem. Så begyndte en mumlen blandt publikum.

Katrine skulle lige til at bryde ind, da hun hørte Torben i øresneglen: “Du lader ham bare køre. Også hvis vi går over de to minutter …”

Laugesen fortsatte nu sin tale. “Jeg står her med et bilag, der viser, at statsministeren har købt gaver til sin kone for 70.000 kroner for skatteydernes penge!”

Nu blev det for meget for Hesselboe. “Hvor har du det fra?” råbte han ophidset og så sig om efter hjælp fra tv-folkene. “Hvad er det her for noget?”

“Ja, det spørger jeg fandeme også dig om – på vegne af den danske befolkning!” Laugesen rakte anklagende bilagene frem mod Hesselboe.

I det samme fik Birgitte øjenkontakt med Kasper, der stod i udkanten af studiet. Og da han med det samme så væk, løb det hende koldt ned ad ryggen. Han havde da for helvede ikke været så åndssvag, at …?

Hendes tanker blev afbrudt af Anne Sophie Lindenkrone, der vredt råbte: “Hans taletid er brugt op! Hallo! Der er ens regler for alle! Det er totalt uacceptabelt, det dér. I må fandeme leve op til de regler, I selv har lavet for debatten!”

“Jeg er nødt til at svare på det her!” Hesselboe så både appellerende og anklagende på Katrine, der nu valgte at gribe ind.

“Undskyld,” sagde hun, “jeg må bede jer …! Hallo! Jeg må lige bede om ro her! Lars Hesselboe: Det er en meget alvorlig anklage, du her …”

Hesselboe afbrød rasende: “Jeg aner ikke, hvor Laugesen har de bilag fra. Jeg kan kun sige, at det ikke er det rigtige forum, at …”

Længere nåede han ikke, før Laugesen igen var over ham. “Kan du benægte det? Det er din underskrift! Lige hér! Se lige på den!”

“Nej, nu stopper du! Jeg skal ikke stå her under anklage for et eller andet opdigtet kriminelt forhold. Det dér må min advokat svare på. Jeg forlader debatten nu!” Hesselboe fumlede med sin mikrofon, men kunne ikke få den af jakkereverset. Til sidst flåede han den rasende af og smed den på gulvet. De øvrige partiledere stod rådvilde og prøvede at bevare fatningen. Blandt publikum, derimod, var der nu nærmest udbrudt tumult med højlydte skænderier og optræk til direkte ballade.

Katrine var tydeligvis rystet. Hun forsøgte at komme til orde, og til sidst lykkedes det hende med øresneglen i det ene øre og en finger i det andet for at få ørenlyd at henvende sig til kameraet: “Ja, jeg beklager, men aftenen har taget en fuldstændig uventet drejning. Vi må konstatere, at afslutningsdebatten er slut, men vi vender tilbage med en ekstraudsendelse senere på aftenen.”

Så hørte hun en nærmest euforisk Torben råbe i øresneglen: “Det er kraftedeme godt tv, drenge og piger!”

Og mens partilederne nu overfaldt Katrine med vredesudbrud og klagede over afviklingen af debatten, fik Birgitte hjælp af en tekniker med at fjerne sin mikrofon. Så gik hun rasende hen til Kasper, der stod og så fortabt ud. “Hvor har Laugesen de oplysninger fra?”

Kasper var klar over, at der ikke var nogen vej tilbage. Han havde ikke noget svar eller nogen kæk bemærkning klar.

Birgitte så iskoldt på ham. “Du stiller på Borgen i morgen klokken ni og rydder dit skrivebord.”

4

TIRSDAG 28.09.2010

Neskaffen opløste sig hurtigt i det kogende vand, mens Birgitte rørte rundt i kruset. Hun tog kaffen, stillede sig ved køkkenbordet og stirrede ud i mørket uden for køkkenvinduet. Klokken var kun lidt over halv seks, og der var over halvanden time, til solen stod op.

Det var valgdag. Og dermed en helt særlig dag. Demokratiets festdag, som hendes far kaldte det. I hendes barndomshjem fejrede de altid valget med højt smørrebrød fra smørrebrødsforretningen inde ved Hovedbanen. Forretningen lå der stadig, men i dag var den overtaget af kinesere, som nu stod og lavede Stjerneskud og Dyrlægens Natmad syv dage om ugen til midnat. Gad vide, om de nogen sinde selv spiste noget af det.

Demokratiets festdag, ja. Selv om det var en kliché, at det ikke var alle rundt om i verden, der var så privilegerede at have et demokrati at fejre; at kunne gå ind i stemmeboksen og sætte sit kryds uden at skulle frygte for hverken liv og lemmer eller for, at der blev fusket med stemmeoptællingen.

Hun tænkte på talen, som hun skulle holde for sine partifæller i aften, når valget var overstået og prognosen for landsresultatet forelå. Hvad skulle hun sige? Eller rettere: Hvordan skulle hun sige det? For hendes beslutning var truffet. Hvis de mistede ét eller to mandater, ville hun trække sig som partiformand på næste landsmøde. Hvis tabstallet blev større, ville hun gå af med det samme. Under alle omstændigheder ville en tilbagegang for partiet udløse hendes exit.

Jo mere hun tænkte over det, desto sikrere blev hun på, at det var en rigtig beslutning. En rigtig god beslutning endda. For hende selv. Og for familien. Det var jo også ved at være tid til, at Phillip kunne genoptage sin karriere. De fem år, de havde aftalt, var ved at være gået.

Ja, måske kunne de for første gang tage på efterårsferie sammen – hele familien. Birgitte så ud i mørket, der stadig indhyllede villavejen. En uge på en græsk ø med sol og varme kunne hun godt bruge lige nu.

“Det var tidligt?” Phillip kom søvndrukken ind i køkkenet med Politiken i hånden. Han lagde avisen på bordet og tøffede træt hen til køleskabet og begyndte at hive rugbrød og pålæg frem til ungernes madpakker.

“Jeg skal ind og skrive talen til i aften …”

“Det troede jeg Kasper …” Phillip afbrød hurtigt sig selv og skyndte sig at skifte emne. “Hvad tid skal vi hen at stemme?”

“Der kommer en fotograf fra TV1 klokken 16.30. Kasper siger …” Så afbrød hun også sig selv. Phillip så medfølende på hende. Birgitte rejste sig og gik hen og satte sit krus i opvaskemaskinen. “Der er gode billeder i det. Kan du nå det?”

“Jeg underviser til klokken fire, så hvis I henter mig …” Han bemærkede, at Birgitte tog sin taske på bordet og var på vej af sted. “Hey – spiser vi ikke morgenmad sammen?” Birgitte sendte ham et lille, beklagende smil. “Det troede jeg ellers, man gjorde i normale familier.” Phillip smilede skævt til hende. Birgitte gik bare hen og kyssede ham.

*

Det var stadig mørkt, da Birgitte lidt over halv syv parkerede sin cykel foran Borgen, hvor der kun var lys i enkelte vinduer. Hun skuttede sig i den kolde morgen og skyndte sig op ad trappen. Der var påfaldende stille på gangene; ikke engang journalisterne var mødt op endnu.

Da hun åbnede døren til sit kontor, var hun lige ved at støde ind i rengøringsmanden, der kom slæbende med en støvsuger. Han var tydeligvis fra Sri Lanka. Manden sendte hende et stort smil, som Birgitte undskyldende gengældte. “Jeg kan godt …” begyndte hun, men rengøringsmanden afbrød hende: “Nej, nej – ingen problem. Færdig – færdig.” Så baksede han af sted med støvsugeren. I døren vendte han sig om mod Birgitte, sendte hende endnu et stort smil og sagde med kraftig accent: “Jeg stemmer på dig!” Birgitte smilede, men inden hun kunne nå at sige noget, var han væk.

Birgitte tog frakken af og smed den over i sofaen. Så gik hun hen og tændte for pc’en, satte sig i stolen og så eftertænksomt frem for sig. Da pc’en var klar, indtastede hun sin kode og åbnede et nyt Word-dokument. Så gik hun i gang med at skrive aftenens tale til sine partifæller.

Hun fór sammen, da døren til hendes kontor blev skubbet op og Bent Sejrø nærmest kom løbende ind på kontoret, belæsset med morgenaviser. Han smed dem på skrivebordet, greb remoten og tændte for tv’et. “Se lige det her! Arbejderpartiets top tager fandeme afstand fra Laugesen!” Birgitte så på sit ur – den var et par minutter over ni. Hun havde ikke bemærket, at der var gået to timer.

Frem på skærmen tonede et billede af Arbejderpartiets nestor, den tidligere formand, Hardy Eriksen. Det var Ulrik Mørch, der var i gang med morgenens nyheder: “Aftenens mildt sagt uventede og dramatiske udgang på partilederrunden her på TV1 har rystet Arbejderpartiets bagland. Den tidligere formand, Hardy Eriksen, siger til Radioavisen her til morgen, at Laugesens opførsel under afslutningsdebatten var en fuldkommen skændsel. Jeg har været medlem af partiet i over 45 år, og jeg har aldrig været med til noget lignende. Jeg kan ikke længere støtte Michael Laugesen som formand, siger altså Hardy Eriksen.”

Bent slukkede for tv’et og vendte sig mod Birgitte. “Jeg har lidt den samme mavefornemmelse som ved jordskredsvalget i ‘73,” sagde han, “den dér underlige følelse af, at spillet er helt åbent.” Han så på Birgitte og bemærkede hendes tøven. Så sagde han optimistisk, inden han gik: “Få nu Kasper til at skrive et brag af en tale til i aften.”

*

Skrivebordet var ryddet, og Kasper var ved at stoppe de sidste papirer ned i en sportstaske. Han havde aldrig haft personlige effekter stående på sit kontor, hverken billeder eller ting, så oprydningen havde kun handlet om at slette e-mails fra computeren og smide gamle bilag ud. Han stod lidt i sine egne tanker, da han opdagede, at Birgitte stod i døren med armene over kors. Der var et øjebliks tavshed, så sagde Kasper stille: “Jeg vidste ikke, han ville gå så langt.”

Birgitte så alvorligt på ham. “Så kender du Laugesen dårligt.”

Kasper forsøgte med et afvæbnende smil. “Jeg tror ellers, vi to kunne have været et godt match i længden.”

Birgitte gengældte ikke hans smil. Hun så bare på ham og sagde hårdt: “Drop følelserne, Kasper. Dem er jeg meget bedre til end dig.” Kasper så ud, som om han havde fået en lussing. “Du får tre måneders løn i henhold til din kontrakt. Jeg fyrer dig på grund af samarbejdsvanskeligheder. Ingen i partiet får noget at vide om sagen, og jeg benægter ethvert kendskab til den. Jeg håber, du vil behandle mig og De Moderate ligeså ordentligt, hvis du bliver ansat som journalist eller af et andet parti.” Så vendte hun om og gik tilbage på sit kontor.

For en gangs skyld måtte Kasper erkende, at slaget var tabt. Han var vant til altid at lande på benene, lige meget hvor håbløs en situation han var havnet i. Men denne gang var han slået ud og kunne på ingen måde komme tilbage i kampen. Han så sig omkring og bemærkede – som en besynderlig, ligegyldig detalje – at loftet trængte til at blive malet. Så tog han sportstasken og forlod kontoret.

Han undgik bevidst hovedtrappen for ikke at møde nogen, der ville stille spørgsmål. Ovre ved Ridebanen stoppede han for at ryge en smøg og satte sportstasken fra sig for at fiske cigaretterne frem fra lommen. Da han satte tasken ned, fik han øje på de to cigarstumper, som han og Laugesen havde efterladt i aftes. Et øjeblik var det, som om Kaspers verden stod stille, og for en gangs skyld fortrød han, hvad han havde gjort.

Så sparkede han indædt til cigarstumperne og fortsatte med hurtige skridt hen mod sin bil.

*

Money Supply = M1 = mM0 = M X (D+G+RFX)

Ligningen stod med kridt på den grønne tavle i auditoriet, der denne sene eftermiddag var godt og vel halvt fyldt. En del af de studerende på Copenhagen Business School var formentlig allerede gået på café eller på job, men til Phillips forelæsning var der et ganske pænt fremmøde – ikke mindst af unge, kvindelige studerende. Det skyldtes først og fremmest, at han havde ry for at være en fremragende forelæser, der med humor og vid formåede at gøre det nogle gange tunge økonomiske stof tilgængeligt for de studerende. At de ikke kun kom for at blive indført i økonomiens mysterier, men også fordi Phillip gik for at være et hug blandt de kvindelige studerende – og nogle få mandlige – var han udmærket klar over. Og det havde han det helt fint med. Nogle gange havde han dog været nødt til venligt, men bestemt at fortælle enkelte af de unge kvinder, at han var gift med en vidunderlig kvinde og far til to skønne børn, når de til individuel vejledning lænede sig lidt for langt ind over hans skrivebord.

Phillip pegede på ligningen på tavlen. “Og hvad står G’et for?” Kun en enkelt af de studerende havde hånden oppe: En ung, smuk kvinde af iransk oprindelse med mørke øjne og et flirtende smil. Phillip så ud over auditoriet. “Kom nu, venner – I kan da i det mindste lade, som om I har læst.” Der lød en spredt fnisen rundt omkring. Phillip så på den mørklødede skønhed på forreste række. “Okay – Amina?”

“G’et står for Government – altså statens midler og kreditter.”

“Nemlig.” Phillip summerede op, mens han pegede på ligningen: “Det vil sige: Pengemængden består altså af den private sektors midler, statens midler og tilgodehavender i udlandet. Side 27 i International Finance og basisviden, mine damer og herrer.”

I det samme fik Phillip øje på Birgitte og børnene, der var listet ind i auditoriet og nu stod musestille nede ved bagvæggen. Han smilede kort til dem.

“Og lad det så være dagens sidste ord,” rundede Phillip af og begyndte at pakke sine ting sammen. “Næste gang tager vi fat på Friedman, og det ville jo være fantastisk, hvis I alle sammen havde orienteret jer i stoffet.”

Amina rakte hånden op. “Kan du fortælle lidt om Friedman?”

Phillip så på sit ur. “Milton Friedman. Nobelpristager 1976 og nærmeste økonomiske rådgiver for Ronald Reagan i 80’erne …” Han skævede ned til Birgitte og børnene og sagde så med et smil: “Det tager vi alt sammen næste gang.” Igen røg Aminas arm ambitiøst i vejret. Phillip lo og rystede på hovedet. Så så han på hende: “Hold fri, Amina! Find dig en kæreste. Drik noget kaffe.” Der lød en spredt fnisen rundt om i auditoriet, hvor de andre studerende stod på spring for at komme af sted. “Vi ses på tirsdag. Tak for i dag.” Amina sendte Phillip endnu et flirtende smil, inden hun rejste sig.

De studerende begyndte at sive ud, og Birgitte og børnene gik imod strømmen hen til Phillip. Alles blikke var rettet mod dem, og de studerende smilede venligt om end lidt forlegent til Danmarks måske kommende statsminister. Undtagen Amina, der gav Birgitte et køligt elevatorblik, da de passerede hinanden. Birgitte lod som ingenting og smilede bare venligt, men afmålt til den unge skønhed. Både hun og ungerne var nu nået ned til Phillip og fik de obligatoriske kys og kram.

“Jeg troede ikke, I kom så tidligt,” sagde Phillip og smilede.

“Det var vist meget heldigt,” svarede Birgitte. “Jeg kan se, at det nok bliver nødvendigt med nogle flere stikprøvebesøg. Jeg har konkurrenter blandt dine studiner.”

Phillip rystede på hovedet og kyssede hende. Birgitte bemærkede, at Amina vendte sig om og så på dem, lige inden hun forsvandt ud ad døren.

*

“Mo-ar! Du går frem! Du går frem med otte point!” Magnus stod i døren til soveværelset i sine nye chinos og cowboyskjorten, han syntes var sej, og råbte af sine lungers fulde kraft. “Det hedder mandater, din spade.” Laura var dukket op bag ved ham. Også hun var trukket i sit fineste tøj.

“Unger! Hold nu op. I må fandeme ikke joke med det!” Birgitte var stresset. Laura skyndte sig at trække Magnus med sig ned i stuen.

“Den er sgu go’ nok. Det er lige kommet på Ritzau.” Phillip kom ind i soveværelset med sin mobil i hånden. Han var iført sin grå Armani-habit, der sad som støbt på ham. “Det kan være, du skal tage både den gule og den grønne tale med,” smilede han.

Birgitte stoppede op og så på sin flotte, velklædte mand. Så sukkede hun opgivende og fortsatte desperat gennemgangen af sin garderobe, mens hun messede: “Jeg hader det, jeg hader det, jeg hader det …”

Mens hun stod med ryggen til, gik Phillip hen og fiskede en stor æske frem under sengen.