Andy McNab og Robert Rigby

FARLIG VIDEN

På dansk ved
Hans Chr. Dahlerup Koch
og Grethe Teglbjærg

Lindhardt og Ringhof

FARLIG VIDEN

er oversat fra engelsk af Hans Chr. Dahlerup Koch og Grethe Teglbjærg efter

Boy Soldier

Copyright © 2006, 2014 Andy McNab, Robert Rigby og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

Published by agreement with Random House Children’s Books, one part of the Random House Group Ltd.

Forsidebillede: Shutterstock

ISBN: 9788711399132

1. e-bogsudgave, 2014

Format: EPUB 3.0

Den trykte udgave af samme titel er udgivet med ISBN 978-87-11-29232-6.

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningbrug kun må ske efter aftale med Copdan Tekst og Node. Det er ikke tilladt at udføre tekst- og dataminering (TDM) af bogen, herunder til brug for træning af AI-teknologier m.v., uden forlagets forudgående skriftlige samtykke.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof A/S er en del af Egmont. Egmont er Danmarks største mediekoncern og en fond, som hvert år uddeler næsten 100 millioner kroner til børn og unge, der har det svært.

Indledning

1997, Colombia

Fergus havde valgt det sted, hvor lejren lå, med den største omhu. Han var altid omhyggelig. Det var det, der havde holdt ham i live i de tolv år, han havde gjort tjeneste i Regimentet, og nu, hvor han opererede alene, var der intet, der skulle ændre denne gode vane.

Jorden i junglen var våd, mudret og dækket af forrådnede blade. Skarpe stråler af sollys, der virkede som rene projektører, borede sig ned gennem bladhanget højt oppe og kastede sit lys over rydningen, hvor den tunge luft stod næsten helt stille.

Morgenregnen var stoppet en halv time tidligere, men vandet dryppede stadigvæk fra teltdugen, og samtlige de små insekter i verden, der kunne stikke eller bide, syntes fast besluttet på at tage en smagsprøve af ham. Det var varmt, klæbrigt og ubehageligt, men et liv i luksus havde nu aldrig været det, han gik mest op i. Han var glad, bare han kunne holde sig i live.

Dengang, han gjorde tjeneste i SAS, havde han lært den gyldne regel, RPFL: Rettidig Planlægning Forhindrer Lort, så før han havde ladet folkene slå lejr, havde han sikret sig, at der var to flugtveje i tilfælde af overfald.

Omhyggeligt skjulte stier var blevet hugget gennem bevoksningen på hver side af lejren. Den ene førte dybt ind i junglen, og den anden ned mod floden, hvor de fire oppustelige gummibåde lå skjult og camoufleret en lille meter fra vandkanten. Den store gummiblære med brændstof var koblet til motoren, og stævnen pegede udefter, så de var klar til at blive sat i vandet med få sekunders varsel.

Fergus stod og betragtede de unge guerillaer. De så ikke alt for tilfredse ud.

»En gang til,« udbrød han på spansk og valgte så enkle ord som muligt. »Vi prøver igen. Gør som jeg.«

En af colombianerne sukkede og mumlede noget til sidemanden. Fergus forstod ikke, hvad han sagde – fyren snakkede for hurtigt – men han vidste udmærket, hvad der var galt. De kedede sig. De syntes, det var røvsygt, at de igen og igen skulle skille deres AK-47 gevær ad, samle det igen bagefter og øve sig i at betjene det. De ville meget hellere skyde med det.

Fergus holdt sin AK i højre hånd og det krumme magasin i venstre. Han kastede et blik på den øverste del af magasinet for at sikre sig, at de skinnende messingpatronhylstre sad korrekt, før han skubbede magasinet på plads under riflen og hørte det betryggende klik, da det sad, som det skulle. Så rystede han hurtigt geværet for at vise de andre, at det sad godt fast.

»Så er det jeres tur,« meddelte han de sveddryppende guerillaer. »Gør sådan som mig.«

Fergus kunne lade, aflade og skille geværet ad med lukkede øjne – det havde han gjort tusindvis af gange – men nu betragtede han de tolv unge mænd, der efterabede hans bevægelser. Unge mænd? De var ikke andet end store knægte. Ingen af dem var over tyve, og de yngste var næppe mere end sytten.

De fleste af dem var iført falmede cowboybukser og gamle T-shirts med billeder på. Nogle havde en spirende, meget sparsom skægvækst, som om de forsøgte at vise, at de var rigtige mænd. Hårde og tapre nok til at være medlemmer af oprørsbevægelsen FARC. De yngste af dem havde helt glat hud. De var slet ikke begyndt at barbere sig endnu.

De så sure og tvære ud. De var ikke draget bort fra deres fattige landsbyer for at rense geværer. De ville skaffe sig penge. De ville i kamp.

Og det kom de da også.

Angrebet blev sat ind lige pludselig. Uden varsel og på det værst tænkelige tidspunkt. Regeringsstyrkerne måtte have ligget på lur og ventet til det helt rigtige øjeblik, hvor de skulle slå til.

Fergus var den første, der hørte de svært armerede helikoptere. Motorernes dybe, hæse brølen, der næsten blev overdøvet af rotorernes ildevarslende flapren. Trætoppene blev pisket til alle sider, og regnvandet fossede ned fra bladene.

»Pis!« gryntede Fergus og fik øje på den første helikopter, der kom ind over lysningen. »Gå i forsvarsstilling! Gå i forsvarsstilling!«

Men guerillaerne ænsede ikke hans ordre. De fleste af dem gik simpelthen i panik og begyndte at spæne ned mod bådene uden at tænke på, at skytten oppe i helikopteren allerede havde rettet sigtet på sit tunge maskingevær mod dem og nu stod klar i helikopterens åbne dør.

Fergus greb delene til sit eget gevær og kastede sig ned. »Nej!« brølede han og rullede væk gennem mudderet. »Ikke ned til bådene! Hold jer væk fra bådene! Gå i dækning! Gå i dækning!«

Men det var allerede for sent. Projektilerne borede sig ned i jorden, mens de unge colombianere tumlede af sted hen mod flodbredden uden at drømme om, at det måske ville være klogere at gå i dækning og bide fra sig. Den yngste af dem, Nino, stod helt lammet som en hare, der er fanget af en bils forlygter, og spærrede øjnene op af rædsel.

Lejren var omringet. Regeringssoldaterne rykkede frem fra alle sider, og ordrerne blev kun overdøvet af lyden af korte byger fra deres automatvåben. Angrebet var blevet perfekt planlagt, og Fergus følte et øjeblik en slags professionel stolthed, mens han mekanisk ladede sin AK.

Han greb fat i den skrækslagne knægt og begyndte at slæbe ham hen mod flugtvejen ind mod skoven, men før de var kommet længere end et par skridt, hørte han et undertrykt skrig og mærkede, hvordan Nino vristede sig løs af hans greb. Han vendte sig om og så, at han var faldet sammen på jorden. Blodet strømmede ud fra et hul lige midt i hans hoved.

Fergus blev ramt, før han kunne nå at besvare ilden. Kuglen smadrede ind i låret på ham og slyngede ham hovedkulds om i mudderet. En brændende smerte skød op gennem hans krop. Han drejede hovedet og så en blodrød knogle stikke ud gennem det gabende hul i benet.

Nede fra floden kunne han høre den taktfaste lyd fra et tungt maskingevær. Han var klar over, at de guerillaer, der var nået ned til flodbredden, var ved at blive skudt i smadder af helikopterne, så deres lemlæstede lig snart ville drive af sted med strømmen.

Og så var det hele overstået. Skydningen stoppede lige så hurtigt, som den var begyndt. Fergus forsøgte at kravle hen mod buskadset, da han hørte flere råb og så nogle mænd komme løbende. De greb ham i skuldrene og vendte ham rundt. Fire colombianske soldater stod og stirrede på ham. Deres camouflagefarvede ansigter glinsede af sved, da de prikkede til ham med geværmundingerne og begejstret råbte til deres chef: »Gringo! Gringo!«

To af soldaterne trådte til side, da en officer iført Narkotikapolitiets uniform trådte hen til ham. Han smilede til Fergus, rakte ind under sin camouflagejakke og fiskede et fotografi frem. Så kikkede han nærmere på det og lo, hvorefter han gav tegn til en sanitetsmand, før han langede Fergus et ondskabsfuldt spark på det sårede ben.

Det smertefulde skrig gav ekko langt ind i junglen.

1

2005, Hærens Optagelseskursus, Wiltshire, England

Danny løb. Han havde fundet en støt rytme, og han trak vejret uden besvær. Det var det her, han havde ventet på – omsider ville han være i stand til at vise, hvad han kunne.

Nogle gange, når han løb under træningen, havde han sin walkman med, og så sang han lydløst for sig selv og passede sangen ind efter sit tempo. På den måde kunne han holde farten, og han undgik at komme til at kede sig under den lange løbetur. Men sådan var det ikke i dag. I dag var han helt koncentreret. Han ville vinde, selv om han havde fået at vide, at de ikke løb om kap. Men Danny ville nu alligevel gerne vinde. Det kunne han altid bedst lide.

Han var et godt stykke foran de andre, da han nærmede sig floden. Den mudrede strøm var for bred til, at man kunne komme over, hvis det ikke havde været for det tov, der hang og dinglede nok så indbydende fra en tyk gren. Danny kneb øjnene sammen, da han nærmede sig bredden, og uden at sætte farten ned kastede han sig ud i luften, greb fat i tovet med begge hænder og svingede sig uden besvær over på den anden side.

Sergenten, der stod og så på, smilede anerkendende og kontrollerede navnet på den skriveplade, han havde i hånden. »Udmærket, mr. Watts, bare hold på!« råbte han, da Danny fortsatte hen mod den høje mur.

Danny grinede. Mister Watts. Ham? Der var vist endnu aldrig nogen, der havde kaldt ham mister. Men alting var jo også så anderledes i hæren.

Da de var blevet samlet den første dag og stod og kikkede nervøst og genert ned i jorden, havde en sergent forklaret dem, at de ville blive kaldt mister. »Det er fordi, officerer er gentlemen. Og det gælder også for sådan nogen som jer, der gerne vil være officerer.«

Danny var ligeglad med, hvad de kaldte ham – general Watts, hvis de havde lyst – bare han blev optaget på uddannelsen efter det her tre dages indledende kursus. De var nødt til at optage ham, for det eneste, der stod i hovedet på ham, var at komme på Sandhurst Officersskole.

De mange ugers forberedelse havde kunnet betale sig. Han var kommet igennem lægeundersøgelserne og de fysiske prøver med flyvende faner, og han havde skrevet en nogenlunde begavet stil om tidens aktuelle problemer. Det var ikke noget, der ville få en universitetsprofessor til at slå forpoterne sammen af begejstring, men den var da ganske fornuftig. Og ved alle samtalerne havde han udvist selvtillid uden at være kæphøj, ja, og han havde endog leet ad officerernes dumme vittigheder.

Han vidste, at de blev vurderet hvert eneste minut af optagelseskurset – også når de havde fri og kunne slappe af – så mens de andre havde hældt et par krus øl i sækken oppe i messen, havde han holdt sig til cola. Det var såmænd ikke noget større offer, for han kunne alligevel ikke lide øl.

En af øldrikkerne endte med at kvaje sig totalt. Han havde snablet fire krus på mindre end en time, og det viste sig, at det var tre et halvt krus for meget, for han brækkede sig gudsjammerligt, før et par behjertede sjæle fik ham lagt til køjs. Vagthavende officer var ikke imponeret, og det var de rengøringsfolk heller ikke, der skulle tørre brækket op efter ham.

De andre havde døbt ham Fire Krus, og da han vågnede næste morgen, havde han fået en kæmpe skideballe, der ikke havde hjulpet på hans tømmermænd.

Men det var en vigtig påmindelse for Danny om at holde sin sti ren. Det var hans eneste chance for at blive optaget på officersuddannelsen, og hvis han klarede forhindringsløbet her godt nok, skulle alt være i den skønneste orden.

Han kravlede over den to meter høje mur og spænede det sidste stykke vej hen til mållinjen, hvor en ventende sergent trykkede på et stopur og noterede tiden. »Udmærket, mister Watts. Ganske udmærket. Der står på Deres ansøgning, at De har løbet konkurrenceløb.«

»Mellemdistance og terrænløb.«

»Og det er noget, De kunne tænke Dem at fortsætte med i hæren?«

Danny tøvede lidt, før han svarede, for han vidste, det drejede sig om at finde de rigtige ord. »Så længe, det ikke kommer til at stå i vejen for min tjeneste.«

Sergenten lo. »Det ville jeg ikke være bekymret for, hvis jeg var Dem, mister Watts. Hæren er altid parat til at støtte gode atleter. Tænk bare på Kelly Holmes – hun tog ti år i hæren, og hvor er hun nu? Hun har fået to olympiske guldmedaljer. Jo, lyt til et godt råd, bliv ved med at træne.«

»Det skal jeg nok, sir. Og tak.«

»Sir? De skal ikke sige »sir« til mig. Jeg lever bare af det her.« Sergenten pegede på de tre små, grønne vinkler, der var syet på hans kampjakke. »Kald mig bare sergent. Og stik så hen og få en bruser, mens jeg venter på efternølerne.«

Da Danny luntede hen mod omklædningsrummene, kunne han se, at det hele flaskede sig sådan, som han havde planlagt. Først lidt mere tid på skolebænken, så han kunne tage en studentereksamen, derefter Sandhurst og til sidst et job som officer i infanteriet. Og måske fik han oven i købet mulighed for at deltage i atletikstævner. Jo, det kunne ikke være bedre.

Udvælgelseskurset endte med, at obersten holdt en afslutningstale for dem efter frokost. Han var en rødmosset, gammel gut, der fortalte dem lige netop det, de gerne ville høre: at de havde klaret sig godt, og at det havde været den bedste udvælgelse i mands minde.

»Jeg vil vædde på, at han siger sådan noget hver gang,« hviskede en af fyrene bag ved Danny.

Den undertrykte latter døde hen, da obersten mindede dem om, at der kun ville blive optaget et begrænset antal aspiranter, så nogle af dem ville blive skuffede.

En halv time senere stod de nede i forhallen og ventede på den bus, der skulle køre dem til stationen. De var en blandet skare. Et par af dem kom lige fra folkeskolen sådan som Danny, men flertallet havde gået i gymnasiet og havde en eller anden tilknytning til militæret.

Nogle af dem kom fra gamle officersfamilier. Fire Krus havde pralet af, at han kunne føre sin familie helt tilbage til Wellington og Slaget ved Waterloo. Men det var før, han brækkede sig.

Hvad Danny angik, så tænkte han mere på Waterloo som den undergrundsstation i London, hvor han skiftede tog, før han kunne komme hjem til Camberwell. Militærhistorie måtte vente til Sandhurst. Der lød faste skridt henne fra gangen, og den sergent, han havde talt med på terrænbanen, dukkede op. »Mister Watts?«

»Sergent?«

»Nå, det var godt, jeg nåede det. Kom med mig. Oberstens kontor. De kan bare lade Deres oppakning blive stående her.«

Sergenten snurrede rundt og begav sig tilbage, og Danny følte, at de andres øjne borede sig ind i ham.

»Det var pokkers,« udbrød Fire Krus med et grin. »Du lader til allerede at have bestået. Det må have været den løbetur, der gjorde det.«

Danny skyndte sig efter sergenten, mens tankerne hvirvlede rundt i hovedet på ham. Hvad var det her for noget? Var han blevet optaget? Men obersten havde jo sagt, at de heldige, der var blevet optaget, først ville få besked om et par dage.

De nåede hen til oberstens kontor for enden af gangen, og der lød et skarpt »Kom ind«, da sergenten bankede på døren. Han åbnede den, nikkede til Danny, at han skulle træde ind, og lukkede den så efter ham. Danny kunne høre lyden af hans kampstøvler, da han forsvandt ned ad gangen igen.

Manden, der sad på den modsatte side af det mørkebrune skrivebord, var ikke obersten. Han var blond, midt i fyrrerne og hans skræddersyede, blålige jakkesæt og det rødstribede slips fik ham til at ligne en højtstående embedsmand mere end noget andet. Danny kunne genkende slipset – han havde engang været på skoleudflugt til en landskamp, og han havde set, at en masse fyre på de helt dyre rækker havde haft sådan et slips på.

Der stod en halvfuld kaffekop på skrivebordet. Manden sad og kikkede i en brun sagsmappe med Dannys billede clipset fast foroven. »Sid!« beordrede han uden at se op.

Danny satte sig lydigt på stolen foran skrivebordet, men følte, at han blev rød i hovedet. Han havde mest af alt lyst til at sige: »Hør makker, jeg er ikke nogen hund, og hvad er der sket med mister Watts?« Men det gjorde han ikke.

Et ur på væggen tikkede højlydt. Danny opdagede, at han sad og talte sekunderne, indtil manden omsider så op. »Du vil ikke blive optaget på officersuddannelsen, Watts.«

Danny følte det som om, han havde fået et elektrisk stød. »Men ... men hvorfor ikke? Jeg har da klaret alle prøverne godt. Jeg klarede lægeundersøgelsen, og det, jeg skrev, var godt. Godt nok i hvert fald.«

Manden trak på skuldrene. »Einstein kunne have gjort det bedre.«

»Og jeg vandt terrænløbet.«

»Ja, du er god til at løbe, Watts. Det er du. Men der skal mere til at blive officer end det. Det er nødvendigt med en solid teoretisk uddannelse. Hæren er på udkik efter folk, der er bedre end gennemsnittet, Watts. Vi vil have de bedste af de bedste.«

Han lod til at nyde situationen. Lod til at nyde at tirre Danny. »Så, hvis du selv kan finansiere dine videre studier og ved et eller andet mirakel bestå en studentereksamen med høje karakterer i matematik og den slags ting, så vil du måske have en spinkel chance, hvis du søger igen. Men ...«

Det tynde smil var fuld af foragt, og den måde, hans »men« blev hængende i luften på, gjorde det klart for Danny, at han godt kunne opgive ethvert håb om nogensinde at blive officer.

»Men jeg har ikke råd til at gå på studenterkursus.«

Atter et køligt smil. »Det er jeg klar over.«

Danny måtte kæmpe for at holde vreden tilbage. »De har jo allerede fået mine karakterer fra folkeskolen. Hvad er meningen med at lade mig gå igennem hele udvælgelseskurset, hvis det alligevel ikke nyttede noget?«

»Vi mener, at alle skal have en chance for at vise, hvad de dur til.«

Danny sprang op og knaldede en næve i bordet. »Sådan noget vrøvl!« Manden løftede det ene øjenbryn, men svarede ikke, så Danny havde ingen anden mulighed end at fortsætte. »Det er fordi, jeg ikke har den rigtige familiemæssige baggrund. Jeg taler ikke med den samme snobbede accent som jer andre. Jeg har ikke gået i den rigtige skole. Jeg troede, alt det med, at man skulle komme fra bestemte familier, for at have en chance for at komme ind i hæren, var noget, der hørte fortiden til.«

Svaret var fuldstændig roligt og afmålt. »Dit simple sprog er heller ikke nogen fordel for dig, Watts.« Han lagde sagsmappen på bordet og hævede stemmen lidt mere. »Sæt dig så ned igen.«

Danny sank tilbage på stolen, og pludselig slog det ham, at det hele nok var et fuldt bevidst skuespil. Man ville bare sætte ham på en ny prøve. Undersøge, hvordan han reagerede, hvis han blev provokeret. Hvis det var tilfældet, havde han kvajet sig. Ganske alvorligt.

»Du må lære at styre dit temperament, Watts. Og i modsætning til, hvad du tror, så spiller ens familiemæssige baggrund stadigvæk en afgørende rolle for, om man kan blive optaget i hæren. Se for eksempel bare på din egen.«

»Min egen?« Danny så lige så forvirret ud, som han følte sig. »Jeg ved ikke, hvad De taler om.«

Denne gang smilede manden ikke. I stedet rejste han sig, gik rundt om skrivebordet og stillede sig foran ham. »Hvornår har du sidst set noget til din bedstefar?«

»Min ...?«

»Fergus Watts?«

»Jeg ... jeg har aldrig set ham. Aldrig nogensinde.«

»Er du sikker på det?« Den afslappede, ironiske tone var forsvundet fra mandens stemme. Nu fyrede han sine spørgsmål af, som var det korte byger fra en AK-47. »Har han forsøgt at komme i kontakt med dig?«

»Ikke med mig. Nej. Hvad drejer det her sig om?«

»Ikke med dig? Hvad mener du med det?« Han lænede sig nærmere frem. »Svar mig, Watts.«

Danny kunne lugte kaffe i mandens ånde. Han selv var blevet helt tør i munden. Sådan her skulle det jo slet ikke være gået. »Der var nogen, der kontaktede kommunens socialforvaltning og spurgte efter mig, da jeg var seksten. Jeg ved ikke, hvem det var. Hvis det var min bedstefar, har jeg i hvert fald aldrig mødt ham.«

Manden stirrede ind i Dannys øjne. Hans blik var næsten hypnotiserende, borende. Omsider lod han til at være blevet tilfreds. Han vendte sig om og gik tilbage til sin stol. »Fergus Watts forrådte sit land og sit Regiment. Vidste du, han gjorde tjeneste i SAS?«

Danny rystede på hovedet. »Jeg vidste bare, at han var i hæren. Ikke andet.«

»Der er visse forhold, vi må have afklaret med din bedstefar, så hvis du på nogen måde kan hjælpe os ...« Han tog atter ansøgningsskemaet frem. »Nå ja ... så kommer der jo snart et nyt optagelseskursus.«

2

Det sort-hvide fotografi var gulnet og skjoldet. Det forestillede tre unge mænd i uniform. De stod med armen om hinandens skulder. De smilede og var glade. Unge kammerater.

Fotografiet var den eneste forbindelse, Danny nogensinde havde haft til sin bedstefar. Han så på det igen, rev det midt over og smed de to halvdele hen mod den fulde papirkurv, der stod i den anden ende af værelset. Han ramte ikke, så de faldt ned på gulvet ved siden af den.

Elena stod i døren ind til hans værelse. »Det vil du måske fortryde, Danny.«

Danny sad på sengen. Han så sur og utilnærmelig ud. »Hvorfor det? Det eneste, han nogensinde har gjort for mig, er at forhindre mig i at komme ind i hæren.«

»Lad nu være med at sidde der og surmule, Danny. Det klæder dig slet ikke.«

»Det er noget lort, det hele.« Turen tilbage fra Wiltshire havde ikke gjort hans humør bedre. Han sydede af vrede samtidig med, at han var helt nede i kælderen. »Fyren blev ved med at spørge mig ud. Om jeg vidste, hvor min bedstefar befandt sig? Om jeg var sikker på, han aldrig havde besøgt os?«

Elena så på det overrevne fotografi, der lå på gulvtæppet. Hun kunne se, at ansigterne stadigvæk smilede. »Jamen, hvorfor ville de have fat i ham? Efter alle de år?«

»Det ville han ikke fortælle mig. Han sagde bare, at de ville snakke med ham.«

»Jamen, kunne du ikke tænke dig at vide det?«

»Jeg vil ikke have noget som helst at vide om ham. Jeg kan ikke engang tåle at høre om ham.«

Lyden af stemmer drev op til dem fra etagen nedenunder, så Elena begyndte at flytte lidt uroligt på sig. »Jeg må nok hellere gå ned igen. Ivan den Grusomme bliver hysterisk, hvis han opdager, jeg er gået op til dig.«

Danny rejste sig fra sengen. »Ja, jeg må vel hellere se i avisen, om der skulle være et job til en fyr, hæren ikke kan bruge. Jeg vil ikke længere være flaskedreng henne i døgneren.«

»Hvad med at tage den dér studentereksamen?«

»Det er jo ligegyldigt nu,« svarede Danny og masede sig forbi hende for at komme hen til trappen. Elena snuppede de to halvdele af fotografiet, stak dem i baglommen på sine cowboybukser og fulgte efter ham.

De boede i Foxcroft på en privatdrevet institution for teenagere i Camberwell i det sydøstlige London. Danny havde efterhånden boet der i fem år. Det var hans hjem, eller i det mindste det nærmeste, han var kommet til at have et hjem i al den tid, han kunne huske.

Hans forældre var begge to blevet dræbt ved en bilulykke, da han var seks. Danny havde selv været med i bilen, men han kunne ikke huske noget om ulykken. Han drømte heller ikke om den. Og da han ikke havde nogen slægtninge, var han blevet »et barn under offentlig omsorg«, som det hed i socialforvaltningens statistikker. Man havde forsøgt at anbringe ham i familiepleje fire forskellige steder, men det havde ikke været nogen succes.

Det var ikke fordi, han var en ballademager. Men han var selvstændig. Han foretrak at forme sin egen tilværelse, så det var ikke lige ham at skulle indpasse sig i andres opfattelse af, hvad der var et dejligt familieliv. Han havde mistet sin egen familie, og nu ønskede han ikke at få en ny trukket ned over hovedet. Så da han fik tilbuddet om at kunne bo på Foxcroft, havde han sagt ja med det samme. Det passede ham fint.

Elena havde været der i halvandet år. Hun var flyttet ind lige efter, hendes mor døde. Hun havde heller ikke nogen familie. Hendes far var rejst til Nigeria for mange år siden for at tjene en formue. Han havde altid haft store tanker om sig selv og sin fremtid. Store tanker, der aldrig blev til noget.

Danny og Elena havde været på bølgelængde med det samme, selv om hun var et år yngre end ham. I begyndelsen havde Danny regnet med, at de kunne blive mere end gode venner, men på det punkt havde Elena sat ham på plads med det samme. »Jeg vil have en ven, Danny,« meddelte hun ham, da han gjorde et klodset forsøg på at kysse hende. »Jeg er ikke interesseret i at komme sammen med nogen. Ikke endnu, altså.«

Så Danny havde slået sig til tåls med, at de bare var gode venner, selv om han stadig var godt lun på hende. Og sommetider troede han, at hun også var lidt lun på ham, men det var måske bare noget, han forestillede sig.

Elena havde selvtilliden i orden, og hun var kvik og godt begavet. Man skulle ikke prøve at lave numre med hende, og hun vidste, hvordan man skulle tage folk. Og det gjaldt også Danny, der nu stod og så flov ud, da hun kom ud til trappen, hvor han var stoppet op.

»Jeg har ikke engang spurgt dig, hvordan det gik med din eksamen.«

»Nej, det er korrekt. Det har du ikke.«

»Det er jeg altså ked af. Fortæl mig det så.«

Elena smilede. »Skal jeg være beskeden, eller må jeg give den hele armen?«

Danny smilede. Elena kunne altid få ham i godt humør. »Har du nogensinde været beskeden?«

»Det gik altså helt afsindigt godt. Topkarakterer hele vejen igennem. Hvad siger du så? Nå, skal vi gå ned?«

Elena var en rent geni. Hun var skolens bedste elev, men hun var så afgjort ikke nogen slider. Hun tilbragte ikke flere timer om dagen begravet i skolebøger eller forsøgte at kede én ihjel med ligegyldige oplysninger. Men hun havde heller ikke noget imod at lade andre vide, at hun var god. Men selvfølgelig gjorde hun det på en fornuftig måde.

Foxcroft var en gammel bygning. Den var på tre etager plus en loftsetage, hvor stuepigerne havde haft deres små, primitive kamre dengang, den var en rigtig herskabsbolig. På et tidspunkt mellem Første og Anden Verdenskrig havde der endog boet en eller anden minister i huset.

Det skulle man ikke have troet nu. Den havde mistet sin glans. Så næsten bedrøvelig ud. Malingen skallede af, kedlen nede i fyrkælderen spruttede og hvæsede som en gammel mand, der havde røget lidt for mange smøger, vinduernes hængsler var godt rustne, og når det blæste, sukkede og stønnede hele bygningen. Men der var noget ved Foxcroft, som alle de, der boede der, godt kunne lide. Den udstrålede tryghed. På en eller anden måde nægtede den at glemme sin fordums hæder og ære. Nægtede at lægge sig ned og dø.

Danny og Elena begav sig ned ad trappen. Den var bred og imponerende med et mørkt gelænder af egetræ og en slidt løber, der engang havde været rød. Drengenes soveværelser var på anden sal, pigernes på første, og fjernsynsstuen og fælleslokalerne lå i stueetagen.

Ivan den Grusomme dukkede op på trappeafsatsen, netop som de nåede første sal. Det var komplet umuligt at smutte forbi ham, for han var en stor bamse af en mand. Han havde spillet rugby i sine yngre dage og kunne måske være kommet på landsholdet, hvis det ikke havde været for en rygskade.

Men han var god nok. Man vidste altid, hvor man havde ham, og lige nu kunne de se, at de var i vanskeligheder. »Elena, du ved godt, at du ikke må gå op på drengenes etage,« knurrede han.

»Undskyld, Ivan, men jeg var simpelthen bare nødt til at fortælle Danny, hvor godt det var gået med min eksamen.«

»Det kan du gøre nede i stueetagen. Det er meningen, at I to skal vise det gode eksempel her.«

Danny og Elena gjorde sjældent noget forkert. De respekterede Ivan Brooker og hans kone, Jane. De var gode nok, og de gjorde deres bedste for ikke at optræde som forældre eller lærere eller endog gode kammerater. De var bare Ivan og Jane. Det var deres hus, så det var dem, der bestemte, hvordan man skulle opføre sig.

Ivan så på dem med sine blå øjne – han var aldrig vred i ret lang tid ad gangen. Det virkede næsten som om, han var lige så glad for Elenas gode eksamen som hun selv. »Jeg tror, hun er det første geni, vi nogensinde har haft boende her i huset,« gryntede han til Danny, der ikke svarede.

»Hør, Danny,« fortsatte Ivan forsigtigt. »Jeg er ked af det med hæren. Jeg ved, hvor meget det betød for dig.«

Danny trak på skuldrene, som om det ikke betød noget særligt. »Nåå, det går nok, Ivan. Jeg skal nok finde på noget andet.«

»Ja, men ...«

Længere kom han ikke, for Danny var allerede på vej ned ad trappen. Elena så på Ivan, løftede sigende øjenbrynene og skyndte sig ned efter ham.

Nede i stueetagen hamrede rytmerne fra EastEnders ud fra fjernsynsstuen, så de fortsatte til det værelse, der var reserveret til, at man kunne sidde i fred og ro. Her var der forbud mod fjernsyn, Game Boys og endog mobiltelefoner, så der sad som sædvanlig ikke nogen derinde.

Elena smed sig på den enorme, gamle sofa, der stod ved væggen. »Vil du virkelig opgive at læse videre?«

Danny satte sig i en af lænestolene. Den passede ikke til sofaen – faktisk var de fleste af møblerne i huset vidt forskellige. »Jeg har ikke noget valg. Jeg har ikke råd til at gå på studenterkursus, og jeg kan ikke blive boende her. Jeg bliver nødt til at skaffe mig et job og finde et sted at bo.«

»Men Ivan har ikke noget imod, at du bliver boende.«

»Det kan ikke lade sig gøre. Jeg er sytten. Så må man ikke længere bo her, hvis man ikke er under uddannelse.«

Han rejste sig, gik hen til det store skydevindue, hvorfra man kunne se lige ned på gaden. En af ruderne var revnet nede i det ene hjørne, men det havde den været, siden han flyttede ind. Han strøg med en finger hen over revnen og stirrede tomt ud i luften. »Han er et eller andet sted derude, Elena, og han aner ikke, hvad han har gjort ved mig.«

Aftensolen var ved at synke ned bag husene på den anden side af gaden, og skyggerne begyndte at krybe ind til dem. Pludselig vendte han sig mod hende. »Jeg vil prøve at finde ham.«

Elena havde siddet og pillet ved en løs tråd i sofaens betræk. Nu stoppede hun og så op på ham. »Din bedstefar? Men du sagde jo –«

»Jeg ved godt, at jeg sagde det, men du har ret. Jeg vil simpelthen prøve at finde ham. Finde ham og fortælle ham, hvordan han har ødelagt mit liv.«

»Ja, men hvordan, Danny?«

Danny tænkte sig om et øjeblik og trak så på skuldrene. »Det er dig, der er den klogeste af os to. Du må kunne finde ud af, hvad jeg skal gøre.«

3

Det var et godt sted at have en burgersnask. Den lå på en rasteplads på hovedvejen mellem London og Southend. Lige der, hvor der altid var en tæt strøm af varevogne og lastbiler, der skulle ned til industriområderne i det sydøstlige Essex.

Det var chaufførerne, der var Frankies bedste kunder. Nå ja, nu og da kom der også en sælger i et listigt jakkesæt for at få sig en gang bacon og æg i smug og med masser af ketchup. »Min kone ville slå mig ihjel, hvis hun så mig spise sådan noget,« mumlede de altid med et skyldbetynget grin. »Hun vil have, at jeg skal spise mysli. Det er sgu da kun noget, man giver til syge kaniner. Du siger ikke til nogen, at jeg har været her, vel?«

Og Frankie var god til at holde på en hemmelighed.

Der var opkørte huller i jorden overalt på rastepladsen, men den var så stor, at der var plads til selv de største lastvogne, og landskabet milevidt omkring den var så fladt og uden træer, at chaufførerne ikke kunne undgå at få øje på snasken og det engelske flag, der vajede over den, på mindst et par kilometers afstand, hvis de da ikke havde travlt med at læse avis, mens de kørte.

Der var god gang i forretningen, og til glæde for de stamkunder, der havde travlt, havde han malet et stort mobiltelefonnummer på siden af skurvognen, så de kunne ringe og sige, hvornår de regnede med at dukke op. Så kunne han have deres burger klar til dem, så de kunne spise den, mens de kørte videre og på den måde spilde mindst mulig tid.

Men de fleste kunder foretrak nu at holde et lille hvil, så de kunne få sig en kop kaffe eller te og en lille snak med Frankie. To af stamkunderne, Reg og Terry, der arbejdede som malere på en fabrik i Benfleet, var netop dukket op for at få den sædvanlige omgang morgenmad og et krus stærk te til at skylle det ækle stads ned med. Bacon, pølser og burgere lå allerede og sydede på panden.

Reg hældte den tredje teskefuld sukker i det dampende krus te. »Hvodden pokker ka’ du holde det dér liv ud, Frankie? Du står der jo hele dagen,« gryntede han og rørte rundt i kruset uden at spilde en dråbe. »Keder du dig aldrig? Jeg mener, du står i en blikkasse på en meter gange halvanden. Og du har ikke andet at glo på end de biler, der fræser forbi ude på vejen.«

Frankie slog et æg ud på panden. »Jeg har masser at lave,« grinede han og rakte ud efter et æg til. »Maden kan jo ikke lave sig af sig selv. Og jeg læser aviser og hører radio. Man lærer meget, når man har sådan et job som det her.«

Terry slubrede højlydt af sit krus. »Ja, det er sgu nok rigtigt – ja, nu må du altså ikke misforstå mig, for jeg kan godt lide din mad – men jeg ville altså blive skør af at stå i al den mados hele dagen. Det lissom klæber til én, ikke?«

Frankie slog det næste æg ud på panden. »Mener du på samme måde, som lugten af maling klæber til dig?«

Reg grinede og hev et nummer af Sun op af lommen. »Det er der noget om, Terry. Det er der noget om. Han stinker af friture, og vi stinker af terpentin.«

Han fandt frem til siden med billedet af den fattige pige, der vist ikke havde råd til at købe ret meget tøj, og kikkede anerkendende på hende. »Næ, lugten ville ikke være noget problem for mig. Det, jeg ikke ville kunne holde til, det ville være at være spærret inde i den her blikkasse i time efter time. Det er jo ligesom en fængselscelle.«

Æggene var næsten færdige, og Frankie vendte sig om for at hælde dressing på bollerne. Det her, en fængselscelle? De skulle bare vide. En fængselscelle var en mørk betonkasse uden vinduer. Tre skridt bred og fem skridt lang, og så sad man stuvet sammen med tolv andre fanger. Burgersnasken her var den rene luksus sammenlignet med sådan en celle. Man kunne åbne døren og gå udenfor. Man kunne kikke ud og se græs og biler og huse i det fjerne. Man kunne høre radio. Og man kunne snakke med folk.

Frankie havde skaffet sig sin nye identitet tre år tidligere, efter han omsider var nået tilbage til England. Det havde taget ham lang tid at komme tilbage. Hele ni måneder efter, han var brudt ud af det colombianske fængsel.

Først skulle han igennem fire hundrede kilometer jungle til grænsen mellem Colombia og Panama. Det tog ham tre måneder, og han havde måttet bruge alt det, han havde lært, for at undgå at blive taget til fange og for at skaffe sig noget at spise i det område af verden, hvor de fleste dyr og planter var giftige og ikke meget for at blive spist.

I Panama havde han sneget sig om bord på et japansk skib, der skulle igennem kanalen og over til Atlanterhavet. Han havde skjult sig mellem tre tusinde nye biler og kun fået det at spise, der stod i de sække, der ellers skulle smides over bord. Seks uger senere, da skibet ankom til en havn i Tyrkiet, var det lykkedes ham at snige sig i land. Derefter havde han skjult sig i forskellige lastvogne, indtil han omsider var nået til Frankrig. Og til sidst var han nået hjem til England ved at skjule sig sammen med syv andre illegale immigranter under et tog, der skulle gennem Kanaltunnelen.

Essex kunne være et lige så godt sted at slå sig ned som så mange andre. Det myldrede med folk, der havde så travlt med deres eget liv, at de ikke ænsede en almindeligt udseende fyr, der haltede lidt på det ene ben, men som ellers bare stod på en rasteplads og solgte fedtede burgere og lidt andet spiseligt fra sin snask.

I begyndelsen havde han levet af forskellige andre ting. Han var blevet betalt i rede penge, og der var ikke blevet stillet nogen spørgsmål. Han havde beholdt alt det, han havde tjent, og da han endelig begyndte at bruge sine penge, havde han gjort det på en fornuftig måde. Det havde kostet ham halvtreds pund i en pub at skaffe sig et brugbart sygesikringskort, og det havde bevirket, at han var blevet til Frank Wilson. Det dér med at ændre navn og levevis var noget, han var vant til fra de år i Regimentet, hvor han havde været med til at gennemføre hemmelige operationer. Reglen lød: Sørg altid for, at dit nye fornavn begynder med det samme bogstav som dit virkelige navn. Det gør det lettere at huske.

Frankie havde altid foretrukket rede penge. Ikke noget med en bankkonto eller kreditkort, der kunne spores tilbage til ham. Han var startet i det små, men efter han havde fået råd til at købe den her burgersnask, var det begyndt at gå ganske godt for ham. Nu havde han lejet et gammelt hus ude på landet. Det var ganske vist noget faldefærdigt, men det lå godt afsides, og det var sådan, han ville have det. Han foretrak at være alene, og at folk lod ham være i fred.

Frankie anbragte de to store boller med morgenmaden på disken. »Sådan, mine herrer. I må selv hælde ketchup på. Velbekomme.«

4

Hjemmesiden sprøjtede hele historien ud i flot grafik og med gruopvækkende detaljer:

SAS-helt bliver forræder ... Fergus Watts, den tidligere helt fra SAS ...

Hvad får en helt til at blive forræder?.. Højt dekoreret SAS-soldat, Fergus Watts ...

Og det blev værre endnu:

Englændere, der forrådte deres land ...

Philby, Blunt ... Watts ...

Og der var mere endnu. Meget mere.

Danny og Elena sad i det stille værelse og arbejdede med Elenas uundværlige bærbare computer. »Hvis din bedstefar virkelig har været så frygtelig, kan vi med garanti finde noget om ham på internettet,« sagde hun til Danny. Så tastede hun »Fergus Watts SAS« ind på Google, og nu dukkede detaljerne op.

De arbejdede sig igennem hjemmesiderne og fik det meste af historien fra avisartikler, der var over otte år gamle. Men det var ikke behagelig læsning, især fordi beretningen om Fergus Watts startede så godt.

Han havde været en fremragende soldat og var til sidst blevet optaget i SAS. Han havde gjort tjeneste i Nordirland, da konflikten var på sit højeste, og under Den Første Golfkrig havde han fået en orden for sin indsats bag fjendens linjer. Han blev efterhånden forfremmet til oversergent og kunne være gået på pension i en alder af fyrre, men Regimentet var hele hans liv, så han valgte at blive.

Da de dykkede dybere ned i Fergus Watts’ liv og levned, måtte Danny hele tiden minde sig selv om, at der ikke var tale om nogen anonym og fremmed person. Det var hans egen fars far. De var af samme kød og blod. Det var hans familie.

Hver oplysning var en ny afsløring. Fergus Watts havde været specialist i sprængstoffer, og han havde et naturligt talent for sprog, især spansk. Det var som at samle et puslespil uden at have billedet på låget at kikke efter.

Fergus’ fremragende evner førte ham til Colombia og krigen mod FARC’s narkobaroner. Han havde haft til opgave at føre patruljer dybt ind i regnskoven for at finde og ødelægge de fabrikker, hvor der blev fremstillet narkotika. Danny forsøgte at forestille sig junglen. Varmen. De heltemodige kampe.

Men helten blev til en skurk. Fergus Watts forsvandt, og snart efter opdagede man, at han var gået over til FARC – udelukkende for pengenes skyld.

»Det er rigtigt,« udbrød Danny, da de nåede over på den næste side. »Det var lige netop det, ham dér fyren sagde. Han forrådte Regimentet og sit land.«

En lang, dybtgående artikel fra en korrespondent i Colombia berettede, at fremstilling og eksport af narkotika til USA og Europa var en milliard-industri, og ved at sælge sine evner og modtage FARC’s »blodpenge« var Watts medskyldig i tusinder af unge stofmisbrugeres død.

»Han er jo ikke meget bedre end en morder,« kom det vredt fra Danny. »En forbandet massemorder.«

Avisartiklen afslørede, at forræderen til sidst var blevet taget til fange efter en skudveksling mellem hans lille skare FARC-guerillaer og de colombianske soldater. Watts havde fået en kugle gennem låret, og han blev senere stillet for retten og smidt i et fangehul, hvor han kunne få lov til at rådne op.

Efter retssagen og fængselsdommen var navnet Fergus Watts forsvundet fra avisernes spalter i mere end fire år, men det vendte pludselig tilbage i dramatiske overskrifter:

SAS-FORRÆDER HJERNEN BAG MASSEFLUGT FRA FÆNGSEL

Efter flugten var der ingen, der havde set eller hørt noget til Watts.

»Han er her!« røg det ud af Danny. »Han er her i England.«

»Det ved du ikke noget om,« svarede Elena. »Måske befinder han sig stadigvæk i Colombia – det kan også være, han er død.«

»Nå? Og hvem skulle det så være, der havde spurgt til mig? Det må være ham. Det kan ikke være andre. Og jeg har i sinde at finde ham. Jeg starter med at ringe til SAS. Det kan være, de kan fortælle mig noget.«

»Danny, det er et regiment, der er omgivet af en masse hemmelighedsfuldhed. Hvad vil du gøre? Ringe til Oplysningen og bede dem om nummeret?«

Danny var ikke i humør til at blive rettet på. »Nå ja, det var måske en dum idé,« svarede han lidt vredt. »Men hvad pokker skal jeg så gøre?«

Normalt ville Elena have givet ham et skarpt svar igen, men hun var klar over, at han var helt knust over det, han havde læst om sin bedstefar. »Prøv at ringe til nogle andre numre i hæren og se, om du kan få lokket SAS’ nummer ud af dem. Du kan sikkert finde nogle numre i telefonbogen. Men du må nok hellere ringe ude i haven. Det er ikke så smart, hvis der er andre end os, der får noget at vide om det her. I mellemtiden prøver jeg at se, om jeg kan finde noget på nettet. Men hvis vi virkelig finder ham, hvad så?«

»Så melder jeg ham,« svarede Danny og greb telefonbogen. »Så kan han få lov til at lide lige så meget, som han har fået andre mennesker til at lide.«

Haven bag Foxcroft var ligesom det stille værelse, så der var sjældent nogen, der kom der. Men der var ikke noget i vejen med den. Den var smuk, hvis man kunne lide blomster og planter, der snoede sig op ad det espalier, der var gjort fast til den store mur, der omkransede hele haven. Men da de fleste af Foxcrofts beboere næppe kunne se forskel på en rose og en rabarber, holdt de sig væk fra den.

Og det var Jane Brooker ganske godt tilfreds med, for hun passede og plejede haven med næsten lige så kærlig omhu som de børn, der var blevet anbragt i hendes varetægt. Haven var Janes fristed for det pres, der altid hvilede på hende. Hun nød at trække sig tilbage til den.

Det var næsten ligesom at være ude på landet. Det var kun den konstante trafikstøj og glasskårene hele vejen rundt oven på den efterhånden noget ramponerede mur, der afslørede, at haven lå i et travlt og til tider noget farligt område af byen.