Kate Atkinson

TOG TIDLIGT AF STED, TOG HUNDEN MED

Roman

På dansk ved
Vibeke Houstrup

Lindhardt og Ringhof

Af samme forfatter:

Bag kulisserne

Menneskekroket

Følelsesmæssigt sær

Familiehistorier

En god gerning

Hvornår kommer der en god nyhed?

Tog tidligt af sted, tog hunden med

er oversat fra engelsk efter

Started Early, Took My Dog

Copyright © Kate Atkinson 2010

All rights reserved

Udgivet af Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

Omslag: Mark Airs

1. udgave, 1. oplag

Produceret i ePub: BookPartnerMedia, København

ISBN: 978-87-11-41884-0

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med Copydan, og kun inden for de i aftalen nævnte rammer.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til min far

Forfatterens tak:

Alle fejl er mine, nogle med fuldt overlæg. Jeg har ikke nødvendigvis holdt mig til sandheden.

Jeg vil gerne sige tak til:

Russell Equi, som sædvanlig, Malcolm Graham, kriminalinspektør ved Lothian and Borders Police, Malcolm R. Dickson, tidligere vicepolitikommissær ved Constabulary for Scotland, og David Mattock og Maureen Leneham, fordi de tog med mig tilbage til Leeds og halvfjerdserne.

Der mangled’ et søm, og en sko gik tabt.

Der mangled’ en sko, og en hest gik tabt.

Der mangled’ en hest, og en rytter gik tabt.

Der mangled’ en rytter, og et slag gik tabt.

Der mangled’ et slag, og et rige gik tabt.

Og det kun, fordi der mangled’ et søm.

Mundtlig overlevering

„Jeg ryddede bare lidt op.“

Peter Sutcliffe

Skatte

1975: 9. april

Leeds: „Halvfjerdsernes Motorvejsby“. Et stolt slogan. Ikke ironisk ment. I nogle gader flimrer gaslyset stadig. Livet i en nordengelsk by.

Bay City Rollers er stadig nummer et på hitlisten. IRA-bomber regner ned over landet. Margaret Thatcher er den nye leder af The Conservative Party. I begyndelsen af måneden grundlægger Bill Gates i Albuquerque det, der skal blive til Microsoft. I slutningen af måneden overgiver Saigon sig til den nordvietnamesiske hær. The Black and White Minstrel Show kører stadig i fjernsynet, John Poulson er stadig i fængsel. Bye Bye Baby, Baby Goodbye. Og midt i det hele var Tracy Waterhouses eneste bekymring hullet i den ene tå i strømpebukserne. Det blev større for hvert skridt, hun tog. De var endda nye her til morgen.

De havde fået at vide, at det var på femtende sal i lejlighedskomplekset i Lovell Park, og elevatorerne var – selvfølgelig – i stykker. De to betjente besteg pustende og stønnende trapperne. Da de nærmede sig øverste etage, hvilede de sig på hver afsats. Den unge, kvindelige betjent, Tracy Waterhouse, var en stor, ucharmerende, ung kvinde, som næsten havde overstået prøvetiden, og den anden betjent, Ken Arkwright, var en korpulent, hvid Yorkshiremand med fedt om hjertet. På vej op ad Mount Everest.

De ville begge komme til at opleve begyndelsen af The Yorkshire Rippers drabsorgier, men Arkwright ville være pensioneret længe inden afslutningen. Donald Neilson, Den Sorte Panter fra Bradford, var endnu ikke blevet fanget, og Harold Shipman var formodentlig allerede begyndt at slå de patienter ihjel, som var så uheldige at være i hans varetægt på Pontefract General Infirmary. West Yorkshire vrimlede med seriemordere i 1975.

Tracy Waterhouse var endnu ikke tør bag ørerne, selvom hun ikke ville indrømme det. Ken Arkwright havde set mere end de fleste, men havde stadig det alfaderlige og optimismen i behold, en god strisser, som kunne tage en grøn pige under sine vinger. Der var brådne kar i styrken – den mørke sky efter David Oluwales død kastede stadig lange skygger over politiet i West Riding, men ikke over Arkwright. Han kunne være voldelig, når nødvendigheden krævede det, også nogle gange, når den ikke krævede det, men han diskriminerede ikke folk på grund af hudfarve, hvor det drejede sig om belønning eller straf. Og kvinder var ofte ludere og duller, men han var da trådt til og havde hjulpet nogle gadepiger med smøger og kontanter, og han elskede sin kone og sine døtre.

Trods kraftige opfordringer fra sine lærere om at blive gående i skolen og ’blive til noget’ var Tracy gået ud som femtenårig. Hun tog et kursus i stenografi og maskinskrivning og blev umiddelbart efter kontorelev hos Montague Burton, stærkt opsat på at komme videre med sit voksenliv. „De er en begavet pige,“ sagde manden i personaleafdelingen og bød hende en cigaret. „De kan drive det vidt. Man kan aldrig vide, PS for AD’en en dag.“ Hun anede ikke, hvad AD’en var. Var heller ikke alt for sikker på PS’en. At drive det vidt var for manden ensbetydende med at blive ’privatsekretær for den administrerende direktør’. Han slugte hende med øjnene.

Seksten år, var aldrig blevet kysset af en dreng, havde aldrig drukket vin, ikke engang Liebfraumilch. Aldrig smagt en avocado eller set en aubergine, aldrig været oppe og flyve. Det var anderledes dengang.

Hun købte en tweed-maxifrakke i Etam og en ny paraply. Rede til hvad som helst. Eller så rede, som hun nogensinde ville blive. To år senere var hun i politiet. Intet kunne have forberedt hende på det. Bye Bye, Baby.

Tracy var bange for, at hun måske aldrig ville komme til at flytte hjemmefra. Hun tilbragte aftenerne foran fjernsynet sammen med moren, mens faren drak – moderat – i den lokale konservative klub. Tracy og hendes mor så i fællesskab The Dick Emery Show eller Steptoe and Son eller Mike Yarwood, som lavede en parodi på Steptoe og hans søn. Eller Edward Heath med skuldrene, der gik op og ned. Måtte have været en trist dag for Mike Yarwood, da Margaret Thatcher overtog ledelsen. En trist dag for alle. Tracy havde aldrig fattet det morsomme ved parodister.

Hendes mave rumlede som et tog. Hun havde været på hytteost- og grapefrugtdiæten i en uge. Spekulerede på, om man mon kunne dø af sult, selvom man stadig var overvægtig.

„Du almægtige,“ stønnede Arkwright og bøjede sig forover med hænderne på knæene, da de endelig nåede op på femtende sal. „Jeg har engang spillet wing forward i rugby, tro det eller ej.“

„Ja ja, og nu er du bare en fed, gammel fyr,“ sagde Tracy. „Hvad nummer?“

„Femogtyve. Det er nede for enden.“

En nabo havde ringet ind anonymt om en dårlig lugt („en rigtig stank“) fra lejligheden.

„Sikkert døde rotter,“ sagde Arkwright. „Eller en kat. Kan du huske de der to hunde i det hus i Chapeltown? Nåh nej, det var jo før din tid, min pige.“

„Jeg har hørt om det. Fyren skred uden at give dem mad. De endte med at æde hinanden.“

„De åd ikke hinanden,“ sagde Arkwright. „Den ene åd den anden.“

„Du er en skide pedant, Arkwright.“

„En hvad? Sådan en flabet noksagt. Nå, af sted med os. For fanden da, Trace, man kan lugte det helt herhen.“

Tracy Waterhouse trykkede dørklokken ind med tommelfingeren og beholdt den dér. Kastede et blik ned på de grimme, sorte, politi-reglementerede snøresko og vrikkede med tæerne i de grimme, sorte, politireglementerede strømpebukser. Nu var storetåen gået helt igennem hullet i strømpebukserne, og en maske løb op mod det ene af hendes kraftige fodboldspillerknæ. „Det må være en gammel fyr, der har ligget der i flere uger,“ sagde hun. „Jeg kan fandeme ikke snuppe dem.“

„Jeg kan sgu ikke snuppe det, når de hopper ud foran et tog.“

„Døde børn.“

„Jeps. Det er det værste,“ medgav Arkwright. Døde børn var trumf, hver gang.

Tracy fjernede tommelfingeren fra dørklokken og prøvede dørhåndtaget. Låst. „For pokker, Arkwright, der stinker derinde. Noget, der ikke bare rejser sig og går sin vej, det er sikkert og vist.“

Arkwright hamrede på døren og råbte: „Hallo, det er politiet, er der nogen? Pis, Tracy, kan du høre det?“

„Fluer?“

Ken Arkwright bøjede sig ned og kiggede ind ad brevsprækken. „Åhr, for helvede …“ Han veg så hurtigt tilbage fra brevsprækken, at Tracys første tanke var, at nogen havde sprøjtet noget i øjnene på ham. Det var sket for en kriminalassistent for et par uger siden, en skør kule med en opvaskedunk af plastic med blegemiddel i. Det havde afskrækket alle fra at kigge ind ad brevsprækker. Arkwright satte sig imidlertid omgående på hug, skubbede brevsprækken op igen og gav sig til at snakke beroligende, ligesom man ville gøre til en nervøs hund. „Det er okay, det er okay, det er alt sammen okay nu. Er mor der? Eller din far? Vi skal nok hjælpe dig. Det er okay.“ Han rejste sig op og gjorde klar til at sprænge døren. Han stampede i gulvet, åndede ud og sagde til Tracy: „Du må være forberedt, min pige, det bliver ikke noget kønt syn.“

For et halvt år siden

I en forstad til München en kold eftermiddag. Store, dovne snefnug dalede ned som hvid konfetti og lagde sig på motorhjelmen på deres lidet opsigtsvækkende, tyskfremstillede bil.

„Pænt hus,“ sagde Steve. Han var en kæphøj, lille skiderik, der snakkede for meget. Det var tvivlsomt, om Steve var hans rigtige navn. „Stort hus,“ tilføjede han.

„Jeps, et stort, pænt hus,“ medgav han, mere for at få Steve til at holde mund. Stort og pænt og uheldigvis omgivet af andre store, pæne huse i en af de gader, som havde årvågne naboer og tyverialarmer spredt rundt på murene som farvestrålende bylder. Et par af de allerpæneste, allerstørste huse havde sikkerhedslåger og overvågningskameraer på murene.

Første gang rekognoscerer man, anden gang bider man mærke i detaljerne, tredje gang slår man til. Det her var tredje gang. „Lidt germansk efter min smag, selvfølgelig,“ sagde Steve, som om han havde hele mappen med europæiske ejendomme til sin disposition.

„Måske har det noget at gøre med, at vi er i Tyskland,“ sagde han.

Steve sagde: „Jeg har ikke noget mod tyskerne. Havde et par stykker af dem i Deuxième. Gode knægte. Godt øl,“ tilføjede han efter flere sekunders grublen. „Også nogle gode pølser.“

Steve sagde, han havde været i faldskærmstropperne, var kommet ud og havde opdaget, at han ikke kunne klare det civile liv, og var gået ind i Fremmedlegionen. Man tror, man er hård, og så finder man ud af, hvad hård virkelig betyder.

Rigtigt. Hvor mange gange havde han ikke hørt det? Han havde mødt et par stykker fra legionen i sin tid – eksmilitærfyre, der ville væk fra det civile livs lammende bevidstløshed, desertører fra skilsmisser og faderskabssager, flygtninge fra kedsomheden. Alle var de stukket af fra et eller andet, ingen af dem helt så fredløse, som de bildte sig ind. Så afgjort ikke Steve. Det var første gang, de arbejdede sammen. Fyren var lidt af en emsig vatpik, men han var okay, han var opmærksom. Han røg ikke i bilen, han ville ikke høre lorteprogrammer i radioen.

Nogle af boligerne her mindede ham om honningkagehuse, indbefattet glasursneen, der havde lagt sig på tagene og langs tagrenderne. Han havde set et honningkagehus til salg på Christkundl-markedet, hvor de havde tilbragt den foregående aften med at slentre omkring på Marienplatz og drikke Glühwein af julekrus fuldstændig som helt almindelige turister. De måtte betale pant for krusene, og derfor havde han taget sit med tilbage til Hotel Platzl, hvor de boede. En gave til hans datter Marlee, når han kom hjem, selvom hun sikkert ville rynke på næsen ad det eller endnu værre, sige tak og være ligeglad og aldrig værdige det så meget som et blik igen.

„Lavede du det job i Dubai?“ spurgte Steve.

„Jeps.“

„Jeg hørte, alting gik ad helvede til.“

„Jeps.“

En bil kom rundt om hjørnet, og de tjekkede begge to automatisk deres ure. Den gled forbi. Forkert bil. „Det er ikke dem,“ sagde Steve overflødigt.

På plussiden havde de en lang indkørsel, der svingede væk fra lågen, så huset ikke kunne ses fra vejen. Og indkørslen var kantet af tætte buske. Ingen overvågningslamper, ingen bevægelsessensorer. Mørket var de hemmelige operationers ven. Ikke i dag, det her gjorde de i dagslys. Ikke ved højlys dag eller i strålende solskin, men sidst på eftermiddagen. Hvor dagslyset blev svagere.

Endnu en bil kom rundt om hjørnet, denne gang den rigtige. „Nu kommer ungen,“ sagde Steve dæmpet. Hun var fem år med glat, sort hår og store, brune øjne. Hun havde ingen anelse om, hvad der skulle ske med hende. Paki-ungen, kaldte Steve hende.

„Egypter. Halvt,“ rettede han Steve. „Hun hedder Jennifer.“

„Jeg er ikke racist.“

Men.

Sneen flagrede stadig ned, satte sig på forruden et øjeblik, inden den smeltede. Han mindedes pludselig, uventet, sin søster, som kom ind i huset, mens hun lo og rystede blomsterblade af tøjet, af håret. Han opfattede ellers den by, de var vokset op i, som et sted blottet for træer, og alligevel stod hun i hans erindring som en brud med et væld af kronblade som lyserøde tommelfingeraftryk på hårets mørke slør.

Bilen kørte ind ad indkørslen og forsvandt ud af syne. Han vendte sig om og så på Steve. „Klar?“

„Lock ’n load,“ sagde Steve og startede motoren.

„Husk ikke at gøre barnepigen noget.“

„Medmindre jeg er nødt til det.“

Onsdag

„Pas på, dragen er ude.“

„Hvor?“

„Dér. Lige på vej forbi Greggs.“ Grant pegede på billedet af Tracy Waterhouse på en af overvågningsskærmene. Luften i sikkerhedskontrolrummet var altid beklumret. Udenfor var det skønneste majvejr, men herinde var stemningen som i en undervandsbåd, der havde været neddykket for længe. Frokosttiden nærmede sig, dagens travleste tid for butikstyve. Politiet kiggede ind flere gange om dagen, hver dag. Et par af dem var derude nu i fuld mundering med store bælter, knivsikre veste, kortærmede skjorter, i færd med at „eskortere“ en kvinde ud af Peacocks med poser, propfulde af tøj, hun ikke havde betalt for. Leslie blev søvnig af at kigge på skærmene. Undertiden så hun den anden vej. Ikke alle var forbrydere i ordets strengeste forstand. „Sikken en uge,“ sagde Grant og skar ansigt. „Skoleferie og Bank Holiday. Det er bare for meget. Det bliver en ren massakre.“

Grant tyggede Nicorette, som gjaldt det hans liv. Der sad en plet på hans slips. Leslie overvejede at sige det til ham. Besluttede sig for at lade være. Det lignede blod, men det var nok mere sandsynligt, at det var ketchup. Han havde så uren hud, at han så helt radioaktiv ud. Leslie var køn, en nipsgenstand, og så havde hun en eksamen som kemiingeniør fra Queen’s University i Kingston i Ontario, og arbejdet i sikkerhedskontrollen i Merrion Centre i Leeds var et kort og ikke helt ubehageligt afbræk på hendes livs rejse. Hun var på det, familien kaldte hendes „Verdensturné“. Hun havde været i Athen, Rom, Firenze, Nice og Paris. Ikke ligefrem verden. Hun havde gjort ophold i Leeds for at besøge noget familie og besluttet sig for at blive sommeren over, fordi hun var begyndt at komme sammen med en ph.d-studerende i filosofi ved navn Dominic, der arbejdede i en bodega. Hun havde hilst på hans forældre, været hjemme og spise hos dem. Dominics mor varmede en „Vegetarlasagne“ fra Sainsbury til hende personligt, mens de øvrige fik kylling. Moren var i forsvarsposition, bekymret for, at Leslie skulle bortføre hendes søn til et fjernt kontinent, så alle hendes børnebørn kom til at tale med accent og blev vegetarer. Leslie ville gerne berolige hende, sige: Det er kun et ferieeventyr, men det ville sikkert heller ikke falde i god jord.

„Leslie med ’ie’,“ måtte hun sige til alle i England, fordi de stavede det med ’y’. „Virkelig?“ sagde Dominics mor, som om Leslie selv var en stavefejl. Leslie prøvede at forestille sig, hvordan det ville være at tage Dominic med hjem til hendes egen familie, præsentere ham for sine forældre, hvor uimponerede de ville være. Hun savnede det derhjemme, Mason og Risch-klaveret i hjørnet, sin bror Lloyd, sin gamle golden retriever Holly og sin kat Mitten. Ikke nødvendigvis i den rækkefølge. Hendes familie lejede et feriehus ved Lake Huron om sommeren. Hun kunne overhovedet ikke forklare dette andet liv for Grant. Ikke fordi hun havde lyst til det. Grant gloede på hende hele tiden, når han troede, hun ikke så det. Han var vild efter at komme i seng med hende. Det var faktisk ret sjovt. Hun ville hellere dø.

„Nu går hun forbi Workout World,“ sagde Grant.

„Tracy er okay,“ sagde Leslie.

„Hun er nazist.“

„Vel er hun ej.“ Leslie holdt øje med en flok hætteklædte unge, der slingrede forbi Rayners’ Opticians. En af dem havde en slags Halloweenmaske på. Han gloede ondt på en gammel kvinde, som veg tilbage ved synet af ham. „Vi retsforfølger altid,“ mumlede Leslie, som om det var en privat vittighed.

„Hey,“ sagde Grant. „Tracy går ind i Thornton’s. Skal have fyldt dagsrationerne op.“

Leslie kunne godt lide Tracy, man vidste, hvor man havde hende. Ikke noget vrøvl dér.

„Hun er skidefed, ligesom en gris.“

„Hun er ikke fed, bare stor.“

„Jeps, det er det, de alle sammen siger.“

Leslie var lille og fin. En tæskelækker steg efter Grants mening. Noget særligt. Ikke som de duller, man fandt heromkring. „Sikker på, du ikke vil med ud og have en drink efter arbejdet?“ spurgte han, som altid forhåbningsfuldt. „Cocktailbar inde i byen. Sophisticated sted til en sophisticated lady.“

„Hey,“ sagde Leslie. „Der er nogle luskede unge, der er på vej ind i City Cyber.“

Tracy Waterhouse kom ud fra Thornton’s og proppede sit indkøb ned i den store, grimme skuldertaske, hvis rem sad som et bandoler tværs over hendes kraftige bryst. Chokoladetrøfler, hendes midt-i-ugen-opmuntring. Ynkeligt, faktisk. Andre mennesker gik i biografen om aftenen, på restaurant, pub, i klubber, besøgte venner, havde sex, men Tracy så frem til at krølle sig sammen på sofaen med Britain’s Got Talent og en pose chokoladetrøfler fra Thornton’s. Og kylling i tyk, krydret karrysovs, som hun ville tage med på hjemvejen og skylle ned med et par dåser Beck’s. Eller tre-fire stykker, selvom det var onsdag. En ganske almindelig aften, hvor man skulle op og i skole næste dag. Det var over fyrre år siden, Tracy var gået ud af skolen. Hvornår havde hun sidst spist ude sammen med en? Ham fyren fra datingbureauet for et par år siden, på Dino’s i Bishopsgate? Hun kunne godt huske, hvad hun havde fået – hvidløgsbrød, spaghetti med kødboller og til dessert en crème brûlée – men fyrens navn kunne hun ikke komme på. „Du er en stor pige,“ sagde han, da hun mødtes med ham til en drink i Whitelock’s inden.

„Jeps,“ sagde hun. „Er det en udfordring?“ Allerede dér begyndte det at gå dårligt.

Hun smuttede ind i Superdrug efter nogle ibuprofener til den Beck’shovedpine, hun ville vågne op med i morgen tidlig. Pigen ved kasseapparatet værdigede hende end ikke et blik. En sur betjening. Pærenemt at stjæle i Superdrug, masser af små, handy ting, som kunne gå lige ned i en taske eller en lomme – læbestifter, tandpasta, shampo, Tampax – man kunne næppe fortænke folk i at stjæle, det var nærmest, som om man opfordrede dem til det. Tracy så rundt på overvågningskameraerne. Hun vidste, der var en blind plet lige ved Nailcare. Man kunne have taget alt, hvad man havde brug for, til et års manicure, og ingen ville ane en dyt. Hun lagde en beskyttende hånd over sin taske. Dér lå to kuverter, fyldt med tyvere – fem tusind pund i alt – som hun lige havde hævet på sin konto i Yorkshire Bank. Hun ville gerne se den, der forsøgte at snuppe dem fra hende – hun glædede sig ligefrem til at slå vedkommende til plukfisk med de bare næver. Det tjente intet formål at være stor, ræsonnerede Tracy, hvis man ikke var indstillet på at bruge sin vægt.

Pengene var betaling til håndværkeren Janek, der var ved at udvide køkkenet i rækkehuset i Headingley, som hun havde købt for provenuet af salget af forældrenes bungalow i Bramley. Det var en stor lettelse, da de endelig var døde. De døde med få ugers mellemrum, både åndeligt og legemligt langt over sidste salgsdato. De var begge blevet halvfems, og Tracy var begyndt at tro, at de prøvede at overleve hende. De havde altid været konkurrencelystne.

Janek begyndte klokken otte om morgenen, sluttede klokken seks og arbejdede også om lørdagen – polak, hvad ellers. Det var pinligt, så meget Tracy følte sig tiltrukket af Janek, trods det at han var tyve år yngre og knap otte centimeter mindre, end hun var. Han var meget omhyggelig og utrolig velopdragen. Hver morgen satte Tracy te og kaffe frem til ham og en tallerken småkager med plastfolie over. Når hun kom hjem, var alle småkagerne spist. Det gav hende en fornemmelse af, at nogen havde brug for hende. Hun skulle på en uges ferie fredag, og Janek havde lovet, at det hele ville stå færdigt, når hun kom hjem igen. Tracy havde ikke lyst til, at det skulle være færdigt, jo, det havde hun vel, hun var dødtræt af roderiet, men hun havde ikke lyst til, at han skulle være færdig.

Hun spekulerede på, om han mon ville blive, hvis hun bad ham sætte badeværelset i stand. Han var utålmodig efter at komme hjem. Alle polakkerne rejste tilbage nu. De havde ikke lyst til at blive i et land, der var bankerot. Inden Berlinmurens fald havde man ondt af dem, nu misundte man dem.

Da Tracy var i politiet, gik alle hendes kolleger – mandlige som kvindelige – ud fra som givet, at hun var lesbisk. Nu var hun over halvtreds, og dengang, for længe siden, da hun var kommet ind i West Yorkshire Police som grøn elev, skulle man være en af fyrene for at klare sig. Det uheldige var bare, at havde man først markeret sig som skrap kælling, var det svært at indrømme, at der gemte sig en blød og pjattet pige indenunder. Og hvorfor skulle man i det hele taget have lyst til at indrømme det?

Tracy var gået på pension med en skal så tyk, at der næsten ikke var mere plads indenunder. Prostitution, seksuelle overgreb, menneskehandel – bagsiden af narkorelaterede og grove forbrydelser. Hun havde set det hele og mere til. At være vidne til den værst tænkelige adfærd hos mennesker var en ret god måde at dræbe alt blødt og pjattet på.

Hun havde været med så længe, at hun var en ydmyg fodtudse, dengang Peter Sutcliffe stadig afpatruljerede gaderne i West Yorkshire. Hun mindedes angsten, hun havde selv været bange. Det var i tiden, inden der fandtes computere, da selve byrden af papirarbejde var nok til at drukne efterforskningen. „Der var en tid, hvor der ikke fandtes computere?“ udbrød en af hendes yngre, mere flabede kolleger. „Hold da op, det er jo helt forhistorisk.“

Han havde ret, hun var fra en anden tidsalder. Hun burde være gået af tidligere. Hun var kun blevet hængende, fordi hun ikke kunne finde ud af, hvordan hun skulle udfylde pensionisttilværelsens lange, indholdsløse dage. Sove, spise, beskytte, gentage, det var det liv, hun kendte. Alle var fikserede på de tredive år: Væk, få et andet job, nyd pensionen. Alle, der blev længere, blev betragtet som tåbelige.

Tracy ville have foretrukket at arbejde til det sidste, men hun vidste, det var på tide at gå. Hun havde været kriminalkommissær, nu var hun „politi-pensionist“. Det lød helt dickensk, som om hun skulle sidde i hjørnet i et fattighus, indhyllet i et beskidt sjal. Hun havde overvejet at melde sig som frivillig hos en af de organisationer, som hjalp til med at rydde op efter katastrofer og krige. Når det kom til stykket, var det jo noget, hun syntes, hun havde gjort hele sit liv, men det endte med, at hun tog jobbet i Merrion Centre.

Til hendes afskedsfest havde de givet hende en bærbar pc og for to hundrede pund rabatkuponer til Waterfall Spa på Brewery Wharf. Hun var glædeligt overrasket, oven i købet smigret over, at de forestillede sig, at hun var en af de kvinder, der brugte kurbade. Hun havde en bærbar i forvejen, og hun vidste godt, at den, de gav hende, var en af dem, Carphone Warehouse forærede væk gratis, men det var tanken, der talte.

Da Tracy tog jobbet som leder af sikkerhedskontrollen i Merrion Centre, var det „en frisk start“, hun havde i tankerne, og der skete da også et par forandringer, som ikke alene medførte, at hun flyttede, men også at hun fik fjernet hårene på overlæben, anlagde sig en mere afslappet frisure og købte bluser med sløjfer og perleknapper og sko med en lille hæl til den allestedsnærværende, sorte dragt. Det virkede selvfølgelig ikke. Spa-kuponer eller ej, folk syntes stadigvæk, hun var en mandhaftig, gammel rappenskralde.

Tracy yndede at være helt tæt på kunderne. Hun slentrede forbi Morrisons, den tomme forretning, hvor Woolworths havde været, Poundstretcher – pjalteproletariatets foretrukne biks. Var der overhovedet nogen på hele dette gudsforladte sted, der var lykkelig? Leslie, måske, selvom hun holdt kortene tæt ind til kroppen. Ligesom Janek havde hun et liv et andet sted. Tracy forestillede sig, at Canada var et godt sted at bo. Eller Polen. Måske skulle hun emigrere.

Det var varmt i dag. Tracy håbede, vejret ville holde i hendes ferie. En uge i smukke omgivelser i et af naturfredningsforeningens huse. Hun var medlem. Det var det, der skete, når man blev ældre, og der ikke var noget tilfredsstillende ved ens liv. Så meldte man sig ind i naturfredningsforeningen eller kulturarvsforeningen og brugte weekenderne på at vandre omkring i haver og huse, som ikke tilhørte én, eller stirre i al kedsommelighed på ruiner, mens man i tankerne prøvede at rekonstruere dem – hedengangne munke, som lavede mad, pissede og bad inde bag de kolde stenmure. Og ferierne tilbragte man selvfølgelig på egen hånd. For et par år siden havde hun meldt sig ind i en „selskabelig klub for singler“. Midaldrende middelklassemennesker, som ingen venner havde. Traveture, kunstforedrag, museumsbesøg, alt sammen stille og roligt og værdigt. Hun havde meldt sig ind i den tro, at det måske kunne være rart at tage på ferie med andre mennesker, men det havde ikke fungeret. Hun havde brugt al sin tid på at prøve at slippe væk fra dem.

Verden gik ad helvede til i en trækvogn. Watch Hospital, Costa Coffee, Wilkinson’s Hardware, Walmsley’s, Herbert Brown’s („Lån i smug til forbrug“, et udsøgt rim for en pantelåner, underklassens evige ven). Her var alle former for menneskeliv. Storbritannien – butikstyvenes hovedstad i Europa, over to milliarder pund tabt hvert år på „detailsvind“, et latterligt udtryk for noget, som var det rene, skære tyveri, når det kom til stykket. Og det tal kunne ganges med to, hvis man lagde alt det til, personalet neglede. Utroligt.

Tænk på, hvor mange sultende børn man kunne give mad og uddannelse med alle de manglende penge. Men nu var det jo ikke penge, vel, ikke rigtige penge. Der fandtes ikke rigtige penge mere, det var bare et nummer, den kollektive fantasi lavede med os. Hvis vi nu alle sammen klapper i hænderne og tror … Selvfølgelig ville de fem tusind pund i hendes taske heller ikke komme det britiske skattevæsen til gavn, men en beskeden skatteunddragelse var en borgerret, ikke en forbrydelse. Der var forbrydelser, og så var der forbrydelser. Tracy havde set masser af den anden slags, alle p’erne – pædofili, prostitution, pornografi. Menneskehandel. Købe og sælge, det var det eneste, folk gjorde. Man kunne købe kvinder, man kunne købe børn, man kunne købe, hvad det skulle være. Den vestlige civilisation havde haft en god tid, men nu var den ved at have forkøbt sig ud af sin eksistensberettigelse. Alle kulturer havde en indbygget forældelse, ikke sandt? Intet varede evigt. Bortset, måske, fra diamanter, hvis sangen talte sandt. Og sikkert også kakerlakker. Tracy havde aldrig ejet en diamant, kom nok heller aldrig til det. Hendes mors forlovelsesring havde været med safirer og aldrig været af hendes finger, anbragt dér af Tracys far, da han friede, taget af, af bedemanden, inden han lagde hende i kisten. Tracy fik den vurderet – to tusind pund, ikke så meget, som hun havde håbet på. Tracy havde prøvet, om hun kunne klemme den ned om sin egen lillefinger, men den passede ikke. Nu lå den et sted bagest i en skuffe. Hun købte en doughnut i Ainsley’s og lagde den ned i tasken til senere.

Hun bemærkede en kvinde, der kom ud fra Rayners’, fordi der var noget bekendt ved hende. Lignede den bordelmutter, der havde drevet sin forretning fra et hus i Cookridge. Tracy havde deltaget i en razzia, mens hun stadig var i ordenspolitiet, længe inden hun blev udsat for alle prostitutionens rædsler. Lutter hjemlig hygge, mutter bød sine „herrer“ på et glas sherry, små skåle med nødder, inden de forsvandt op ovenpå og begik nedværdigende handlinger bag blondegardinerne. Hun havde et fangehul nede i det, der engang havde været hendes kulkælder. Tracy blev utilpas over de ting, der var dernede. Pigerne var ligeglade, intet kunne overraske dem. Alligevel var de bedre stillet i det hus, bag blondegardinerne, end de ville have været på gaderne. Engang var det fattigdom, der drev kvinderne til at trække, nu var det stoffer. I dag fandtes der næppe en pige på gaden, som ikke var misbruger. Shopmobility, Claires Accessories. Hos Greggs købte hun et pølsehorn til sin frokost.

Bordelmutter var død for længe siden, fik et slagtilfælde i City Varieties under optagelsen af The Good Old Days. Majet ud i al den edwardianske stads og død på sin plads. Ingen opdagede det før til sidst. Tracy havde spekuleret på, om det mon var blevet fanget af kameraet. Dengang ville man ikke have vist et lig i fjernsynet, det ville man sikkert i dag.

Nej, ikke genfærdet af den døde bordelmutter, det var hende skuespillerinden fra Collier. Det var derfor, der var noget bekendt ved ansigtet. Hende, der spillede Vince Colliers mor. Tracy brød sig ikke om Collier, det var noget værre lort. Hun foretrak Law & Order: SVU. Skuespillerinden, der mindede om Cookridge-bordelmutteren, så ældre ud, end hun gjorde på skærmen. Makeuppen var rædsom, som om hun havde kommet den på uden et spejl. Den fik hende til at se lettere sindsforvirret ud. Hun havde tydeligvis paryk på. Måske havde hun kræft. Tracys mor, Dorothy Waterhouse, døde af kræft. Når man blev over halvfems, skulle man jo tro, man ville dø af alderdom. Det var på tale at behandle den med kemo, og Tracy var kommet med indvendinger mod at spilde ressourcer på en, der var så gammel. Hun havde spekuleret på, om hun mon ikke kunne snige sig til at give moren et „genoplivning frabedesarmbånd“ på, uden at nogen lagde mærke til det, men så havde hendes mor overrumplet dem alle sammen ved rent faktisk at dø. Tracy havde ventet så længe på det øjeblik, at det oplevedes som et antiklimaks.

Dorothy Waterhouse pralede gerne med, at Tracys far aldrig havde set hende uden makeup. Tracy vidste ikke hvorfor, fordi det gav indtryk af, at hun aldrig havde brudt sig om ham. Hun gjorde sig mange anstrengelser for at være Dorothy Waterhouse. Tracy gav bedemanden besked på at lade hendes mor begrave au naturel.

„Ikke engang lidt læbestift?“ spurgte han.

Elektricitet over det hele. Alle de strålende oplyste facader. Det var længe siden, alting var lavet af træ og oplyst af ildskær og stjerner. Tracy fik øje på sig selv i spejlglasruden i Ryman’s og mødte det vilde blik hos en kvinde, der så lettere derangeret ud. En, der havde været sat omhyggeligt sammen, da hun tog hul på dagen, men nu efterhånden langsomt var ved at gå op i sømmene. Nederdelen krøllede over hofterne, de lyse striber i håret så helt messinggule ud, og den svulmende ølvom stak frem som en parodi på en graviditet. De fedestes overlevelse.

Tracy følte sig overvundet. Hun så ned og pillede noget fnuller af jakken. Det kunne kun blive værre. Photo Me, Priceless, Sheila’s Sandwiches. Hun kunne høre et barn græde et sted – en del af lydsporet i butikscentre verden over. Det var en lyd, der stadig kunne gennembore hendes skal som en rødglødende nål. En flok sløve, hætteklædte unge stod og hang omkring indgangen til City Cyber og skubbede og masede indbyrdes på en måde, som skulle gå for at være sej. En af dem havde en Halloweenmaske på, et plasticdødningehoved, hvor hans ansigt skulle være. Det bragte hende et øjeblik ud af fatning.

Tracy kunne godt være fulgt efter de unge mennesker ind i forretningen, men det skrigende barn kom nærmere og distraherede hende. Hun kunne høre barnet, men hun kunne ikke se det. Dets fortvivlelse var skræmmende. Hun havde svært ved at samle tankerne.

Der var en del ting, hun havde fortrudt. Faktisk rigtig mange. Ønskede bare, hun havde fundet en, der havde værdsat hende, ønskede bare, hun havde fået børn og havde lært at klæde sig bedre. Ønskede bare, hun var blevet i skolen, at hun måske var kommet på universitetet. Medicin, geografi, kunsthistorie. Det var det sædvanlige. I virkeligheden var hun bare ligesom alle andre, hun ville gerne have en, hun kunne elske. Endnu bedre, hvis vedkommende elskede hende til gengæld. Hun overvejede at anskaffe sig en kat. Men hun brød sig egentlig ikke så meget om katte. Det kunne jo være lidt af et problem. Hun kunne rigtig godt lide hunde – fornuftige, kloge hunde, ikke små, åndssvage skødehunde, som man kunne have i en taske. En god, stor schæfer måske, en kvindes bedste ven. Den kunne ingen tyverialarm slå.

Ja, ja – Kelly Cross. Kelly Cross var årsagen til det skrigende barn. Det overraskede ikke. Kelly Cross. Prostitueret, narkoman, tyv, helt igennem upålidelig. Rakkerpak. Tracy kendte hende godt. Alle kendte hende. Kelly havde flere børn, de fleste i pleje, og de var heldige, hvad der sagde en del. Hun stormede hen ad midtergangen i Merrion Centre, en besat kvinde, der udspyede raseri, som var det knive. Det var overraskende så mange kræfter, hun udstrålede, i betragtning af hvor lille og tynd hun var. Hun var i en ærmeløs trøje, der afslørede smagfulde, blå mærker af fattigmandsslagsen og en samling fængselstatoveringer. På underarmen et primitivt tegnet hjerte med en pil igennem og bogstaverne „K“ og „S“. Tracy spekulerede på, hvem den uheldige „S“ mon var. Hun talte i mobil, kæftede op til en eller anden. Hun havde så godt som sikkert neglet noget. Chancerne for, at den kvinde gik ud af en forretning med en gyldig kassebon, var næsten lig nul.

Hun havde barnet ved hånden, halede af sted med hende, flåede i hende, fordi barnet ikke havde en jordisk chance for at holde trit med Kellys rasende fart. Tænk, hvis man næsten lige havde lært at gå, og nu forventedes det så, at man skulle løbe som en voksen. Nu og da rev Kelly så voldsomt i barnet, at fødderne slap jorden, og det så ud, som om hun fløj. Skrigende i vilden sky. Uafbrudt. En rødglødende nål gennem skallen. Gennem trommehinderne. Ind i hjernen.

Kelly Cross skilte trængslen af folk på indkøb som en ugudelig Moses, der skred gennem Det Røde Hav. Mange af tilskuerne var tydeligvis forfærdede, men ingen havde mod til at tackle en bersærkergang som Kellys. Det kunne man ikke bebrejde dem.

Kelly standsede så brat op, at barnet fortsatte fremad, som om hun blev holdt i en elastik. Kelly gav hende et hårdt klask bagi, der sendte hende op i luften, som om hun sad på en gynge, og så gav hun sig, uden et ord, til at løbe igen. Tracy hørte en overraskende høj middelklassestemme, en kvindestemme, sige: „Nogen burde gøre noget.“

For sent. Kelly var allerede trampet forbi Morrisons og ud i Woodhouse Lane. Tracy fulgte efter, satte i løb for at holde trit med hende, så lungerne var ved at klappe sammen, da hun endelig nåede hen til hende ved et busstoppested. For pokker, hvornår var hun kommet i så dårlig form? Sikkert for tyve år siden. Hun burde finde de gamle Rosemary Conley-bånd frem af kasserne i gæsteværelset.

„Kelly,“ hvæsede hun forpustet.

Kelly snurrede rundt og snerrede: „Hvad helvede vil du?“ Et svagt glimt af genkendelse viste sig på hendes ondskabsfulde ansigt, mens hun stirrede vredt på Tracy. Tracy kunne se hjulene tikke rundt, til de nåede frem til „strisser“. Det gjorde Kelly endnu mere rasende, hvis det ellers var muligt.

Hun så værre ud tæt på – med slasket hår, liggrå hud, blodskudte vampyrøjne og en junkieagtig irritabilitet, så Tracy var på nippet til at træde et skridt baglæns, men hun holdt stand. Det tårevædede, møgbeskidte barn var holdt op med at græde og stirrede på Tracy med åben mund. Det fik hende til at virke ubegavet, men Tracy gættede på polypper. Det hjalp heller ikke på hendes udseende, at en grøn snotlarve var på vej ud af næsen. Tre år? Fire? Tracy var ikke sikker på, hvordan man kunne se, hvor gamle børn var. Måske på deres tænder, ligesom med heste. De var små. Nogle var større end andre. Det var noget nær så langt, hun var indstillet på at gå, når det drejede sig om væddemål.

Barnet var klædt i forskellige afskygninger af lyserødt og havde en lille, lyserød rygsæk på ryggen som en burre, så hun mest af alt mindede om en vanskabt skumfidus. Nogen – så afgjort ikke Kelly – havde forsøgt at flette barnets stride hår. Det lyserøde og fletningerne signalerede hendes køn, som ikke umiddelbart fremgik af de buttede, androgyne træk.

Hun var lille og kraftig, men der var en gnist af noget i hendes blik. Liv måske. Krakeleret, men ikke nedbrudt. Endnu. Hvilken chance havde barnet her med en mor som Kelly? Realistisk set? Kelly havde stadig fat i barnets hånd, ikke så meget for at holde i hånden som for at have den i et skruestiksgreb, som om barnet ellers ville flyve op i luften.

En bus nærmede sig, blinkede ind, satte farten ned.

Noget gav efter inden i Tracy. En lille sluseport slap en bølge af fortvivlelse og frustration løs, mens hun tænkte på det tomme, men allerede tilsølede lærred, der udgjorde barnets fremtid. Tracy anede ikke, hvordan det skete. Det ene øjeblik stod hun ved et stoppested i Woodhouse Lane og kiggede på menneskevraget Kelly Cross, det næste spurgte hun: „Hvor meget?“

„Hvor meget hvad?“

„Hvor meget for barnet?“ sagde Tracy, stak hånden i tasken og gravede en af kuverterne med Janeks penge op. Hun åbnede den og viste den til Kelly. „Der er tre tusind her. Du må få dem alle sammen, hvis jeg får barnet til gengæld.“ Hun sørgede for at holde den anden kuvert med de resterende to tusind ude af syne for det tilfælde, at hun måtte forhøje indsatsen. Det behøvede hun imidlertid ikke, da Kelly pludselig vågnede op til dåd. Det var, som om hendes hjerne et øjeblik kortsluttede, øjnene flakkede hurtigt fra side til side, så skød hånden uventet frem, og hun hapsede kuverten. I samme sekund slap hun barnets hånd. Så udstødte hun en ægte, skadefro latter, idet bussen standsede bag ved hende. „Takker mange gange,“ sagde hun, da hun sprang op i den.

Mens Kelly stod på bagperronen og rodede efter mønter, hævede Tracy stemmen og spurgte: „Hvad hedder hun? Hvad hedder din datter, Kelly?“ Kelly trak billetten ud af automaten og sagde: „Courtney.“

„Courtney?“ Typisk for den slags udskud med navne som Chantelle, Shannon, Tiffany. Courtney.

Kelly vendte sig om med billetten i hånden. „Jeps,“ sagde hun. „Courtney.“ Så så hun pludselig forvirret ud, som om Tracy var en pebermyntepastil, der manglede en pakke. Hun begyndte at sige noget: „Men hun er ikke …“ men busdørene lukkede for ordene. Bussen kørte. Tracy stirrede efter den. Ubegavet, ikke polypper. Hun mærkede et pludseligt stik af ængstelse. Hun havde lige købt et barn. Hun rørte sig ikke, før en lille, varm, klistret hånd fandt ind i hendes.

„Hvor pokker blev Tracy af?“ spurgte Grant og scannede rækken af overvågningsskærme. „Hun forsvandt bare.“

Leslie trak på skuldrene. „Det ved jeg ikke. Gider du lige holde øje med ham drukkenbolten uden for Boots?“

„Nogen burde gøre noget.“ Tilly tog sig overrasket i at tale højt. Og tilmed så højt. Resolut middelklasse. Resonans! Hun kunne høre sin gamle stemmelærer på teaterskolen udbryde: Resonans! Deres brystkasse er en klokke, Matilda! Franny Anderson. Miss Anderson, noget mere familiært ville man aldrig kalde hende. Stiv som en pind i ryggen, talte Morningside-engelsk. Tilly lavede stadig stemmeøvelserne, miss Anderson havde lært dem – aar-åår-uu-aar-ai-ii-aar – som det første hver morgen, inden hun overhovedet havde fået te. Lejligheden i Fulham, hvor hun boede, havde papirtynde vægge, naboerne måtte tro, hun var gal. Det var mere end et halvt århundrede siden, Tilly var elev på teaterskolen. Alle troede, livet begyndte i tresserne, men halvtredsernes London havde været fyldt med spænding for et naivt, attenårigt pigebarn fra Hull, som kom direkte fra gymnasiet. Atten år dengang var yngre, end det var nu.

Tilly havde delt en lille lejlighed i Soho med Phoebe March, Dame Phoebe nu, selvfølgelig. Man fik en helvedes ballade, hvis man glemte titlen. Hun havde spillet Helena over for Phoebes Hermia i Stratford, åh gud, det var årtier siden nu. De var begyndt på lige fod, ikke, og nu bestilte Phoebe ikke andet end at spille engelske dronninger iført store kjoler og diademer. Oscar’er (for biroller) og Bafta’er stod hende ud af ørerne, mens Tilly blev proppet ned i en forklædekjole og et par sutsko og skulle agere Vince Colliers mor. Hej-ho.

Faktisk ikke på lige fod. Tillys far havde haft en fiskeforretning i Land of Green Ginger, der solgte frisk fisk, en gade, hvor navnet var mere romantisk end virkeligheden, mens Phoebe, skønt hun kaldte sig en „pige nordfra“, rent faktisk kom fra de jordbesiddendes klasser: et hus i nærheden af Malton, tegnet af John Carr fra York, og så var hun niece af en fætter til den gamle konge med et enormt hus på Eaton Square, som hun kunne søge hen til, hvis der blev problemer i Soho. De historier, Tilly kunne fortælle om Phoebe – Dame Phoebe – kunne få ens hår til at rejse sig.

Miss Anderson måtte selvfølgelig være død for længe siden nu. Hun var heller ikke den type, der bare ville rådne op i graven. Tilly forestillede sig, at hun var blevet til en pergamentagtig mumie, indskrumpen og uden øjne, vægtløs som en vissen bregne. Men stadig med en perfekt diktion.

Tilly vidste, at hendes harme var magtesløs. Det ville ikke være hende, der tacklede denne frygtindgydende, tatoverede kvinde. For gammel, for tyk, for langsom. For bange. Men nogen burde, nogen modigere. En mand. Mænd var ikke, hvad de var engang. Hvis de nogensinde havde været det. Hun så sig ophidset om i butikscentret. Du almægtige, det var et forfærdeligt sted. Hun ville aldrig være kommet tilbage, men hun skulle hente sine nye briller hos Rayners’. Hun ville slet ikke være kommet her, men en produktionsassistent, en sød pige, Padma – inder, alle de søde piger var asiater nu om dage – havde bestilt tid til hende. Værsgo, miss Squires, er der ellers noget, jeg kan hjælpe med? Den søde skat. Tilly havde sat sig på sine gamle briller. Det var nemt nok. Blind som en muldvarp uden dem. Svært at køre den gamle spand, når man ikke kunne se noget som helst.

Og så, efter at hun havde været begravet i al den tid ude på landet, havde hun haft lyst til at komme ind til en større by. Men nok ikke lige denne her. Guildford eller Henley, måske, et civiliseret sted.

De havde gemt hende væk langt ude på bøhlandet, mens de filmede. Gæsteskuespiller i Collier, en tolvmånederskontrakt, hvor hendes person blev slået ihjel til sidst, ikke fordi hun vidste det, da hun skrev under. Jamen skat, det skal du da, sagde alle hendes teatervenner. Det bliver så morsomt – og tænk på pengene! I kan bande på, hun tænkte på pengene. Hun levede mere eller mindre fra hånden og i munden her for tiden. Der havde ikke været noget på teatret i tre år nu. Manuskripter var lumske og den gamle hukommelse ikke, hvad den havde været. Hun havde et frygteligt besvær med at lære replikkerne. Det havde hun ellers aldrig haft problemer med, begyndte ved repertoireteatret som attenårig. Som ingénue. (Udenadslære i skolen, selvfølgelig, det var gået af mode nu). Et nyt stykke hver uge, hun kunne sine egne replikker på fingrene såvel som alle de andres. Hun havde engang for længe siden, bare for at vise, at hun kunne, lært hele Tre søstre udenad, og hun spillede endda kun Natasja!

„Gamle, senile hejre,“ hørte hun en sige i går. Det var sandt nok, alting var ved at sløres. Lysene går ud i hele Europa. Lad de små børn. Skulle hun finde en politibetjent? Eller ringe 999. Det virkede som noget frygtelig dramatisk noget at gøre.

Det sidste, hun havde været med i, i fjernsynet, var en episode af Casualty, hvor hun havde spillet en elskelig, gammel dame, som havde bemandet en luftværnskanon under krigen, og som var død af nedkøling i en lejlighed i et højhus, hvad der medførte megen hændervridning fra de øvrige personer (Hvordan kan det dog gå til i vore dage? Den kvinde forsvarede sit land i den sidste krig. Og videre i den dur). Selvfølgelig var hun i virkeligheden ikke gammel nok til at spille rollen. Hun var stadig et barn under krigen og kunne kun huske visse rædselsfulde ting, som at mor midt om natten gennede hende ind i et beskyttelsesrum, der lugtede af fugtig jord. Hull fik nogle læsterlige tæsk.

Platfodede far fik et skrivebordsjob i hærens forplejningskorps. Der kunne alligevel ikke sælges mange fisk under krigen, da trawlerne var beslaglagt af flåden. De, der blev ved med at fiske, blev sprængt i stumper og stykker, og fiskernes lig snoede sig ned i det iskolde dyb. Disse perler der hans øjne var. Hun havde spillet Miranda i skolen. Hvad med at gå til scenen, Matilda? Hendes rektor mente ikke, hun egnede sig til noget andet. Er ikke ligefrem indstillet på at tage en højere uddannelse, vel, Matilda?

Tilly ønskede bare, hun havde været gammel nok til at kæmpe med i krigen, til at være en modig pige ved en luftværnskanon.

Producerne af Collier-serien havde overtalt hende i Club at the Ivy over en cocktail, der hed Twinkle, en temmelig foruroligende terminologi for Tilly, eftersom det var det navn, hendes snerpede mor havde tildelt de kvindelige genitalier. Tilly havde egentlig altid godt kunnet lide ordet „vagina“. Det lød som en hårdtarbejdende pige eller et nyopdaget land.

Da Tilly første gang havde fået øje på den lille pige, hoppede hun af sted, mens hun sang Stjernemandens sang: „Fra den fjerne Mælkevej ser en Stjerne ned til mig“. Vuggevisen for børn alle vegne. Fik igen Tilly til at tænke på moren. Den lille pige knyttede hænderne (så små de var!) og hver gang hun sang ordet „stjerne“, spredte hun fingrene som små søstjerner. Pigen sang helt rent, i det perfekte stemmeleje, nogen burde have fortalt moren, at det lille væsen havde talent. Nogen burde have sagt noget.

Da Tilly så dem igen ti minutter senere, sang det arme barn ikke længere. Moren – en grov kvinde med primitive tatoveringer og en mobil presset mod øret – råbte til hende: „Tag så lige og hold kæft, Courtney, du går mig sateme på nerverne!“ Hun var rasende, halede af sted med hende, mens hun råbte op. Man vidste godt, hvad der skete med den slags børn, når de kom hjem. Bag lukkede døre. Børnemishandling. Man rev alle de små knopper af, så de aldrig kunne blomstre.

Et lille, sort væsen i sneen. Det var Blake, var det ikke? Ikke fordi den lille „Stjerne-pige“ var sort. Snarere tværtimod var det, som om hun aldrig så solen. Hjerteskærende gråd i elendigheden. Det var overraskende, at ikke flere børn havde engelsk syge. Det havde de måske også. Tillys bedstemor havde haft engelsk syge, der var et fotografi af hende som barn, det eneste fotografi af hende, taget i et atelier i et trist og kedeligt kvarter i East Riding. Jeg klage vil ved Humbers vande. Hendes bedstemor, omkring tre år gammel, havde et par små, støvleklædte hjulben. Ens hjerte græd for fortiden. Man kan ikke ændre fortiden, kun fremtiden, og det eneste sted, man kunne ændre fremtiden, var i nutiden. Det var sådan, man sagde. Tilly mente ikke, hun nogensinde havde ændret noget som helst. Bortset fra mening. Ha, ha. Meget morsomt, Matilda.

Collier havde vist sig ikke at være helt så ’underholdende’, da det kom til stykket. Der var så afgjort intet morsomt ved at gå rundt i kulisserne (dybest set en stor hangar langt ude på bøhlandet) klokken halvsyv om morgenen, når det var isnende koldt. Kulisserne var bygget op i parken til en herregård tilhørende en jarl eller hertug en-eller-anden. Sælsomt, men i dag var aristokratiet hele tiden på udkig efter penge. „Kulisser og dekorationer lavet til formålet,“ sagde producerne til hende. „Har kostet millioner, viser, at man satser på lang levetid.“ Collier blev oprindelig sendt en gang om ugen, nu var det tre gange, og det var på tale med fire. Skuespillere var som æsler i en trædemølle.

De havde hentet Tilly ind, så hun kunne spille Vince Colliers mor, fordi de ville gøre rollen „mere menneskelig“, mere sårbar. Tilly havde før arbejdet med den skuespiller, der spillede Vince Collier, dengang han var teenager, og hun blev ved med at kalde ham ved hans rigtige navn – Simon – i stedet for Vince. Syv optagelser den dag bare for at sige farvel til ham i døren. Farvel, Simon seks gange, i den syvende optagelse sagde hun bare Farvel, min ven. „Tak, for helvede,“ hørte hun instruktøren sige (lidt for højt). Navnet („Vince, Vince,“ mumlede instruktøren, „hvor svært kan det være?“) ville bare ikke sidde fast. Hun havde det i hovedet, men hun kunne ikke finde det.

En rar dreng, Simon. Gennemgik hele tiden replikkerne med hende, sagde, hun ikke skulle bekymre sig. Bøsse, så det forslog. Det vidste alle, den værst bevarede hemmelighed i fjernsynet. Man kunne ikke sige noget, for det var meningen, at Vince Collier skulle være en rigtig macho. Simons kæreste, Marcello, boede sammen med ham i et lejet hus, hyggeligere end Tillys. De havde haft Tilly til middag, masser af gin, og Marcello havde stegt en kylling „på siciliansk“. Bagefter fik de noget skøn rom, som drengene havde haft med hjem fra en ferie på Mauritius, og de spillede puk. Alle tre herligt beduggede. (Hun var ikke en drukmås ligesom Dame I-ved-hvem). En dejlig, gammeldags aften.

Hun troede, hun var engageret til hele serien („Min pension,“ mumlede hun lykkelig over sin tredje Twinkle), og så sidste uge havde de meddelt hende, at hendes kontrakt ikke ville blive fornyet, og at hun skulle dø, når den udløb. Hun havde kun et par uger tilbage. De havde ikke sagt noget om hvordan. Det var begyndt at nage hende på en besynderligt eksistentiel måde, som om Døden ville springe frem fra et hjørne, mens han svingede med leen og råbte: „Bøh!“ Nå, måske ikke ligefrem bøh. Hun håbede, at Døden var en smule mere højtidelig.

Tilly var selv begyndt at mærke en manglende satsning på lang levetid. Nogle dage føltes det gamle dikkeværk som en lille, hård knude i brystet, andre dage var det en blød, flagrende fugl, der prøvede at slippe ud af brystkassens fængsel. Hun havde en formodning om, at hendes alter ego, den stakkels, gamle Marjorie Collier, ville få et ubehageligt endeligt i stedet for en yndefuld strådød. Og så! Netop som hun trådte ud af Rayners’, mødte hun Døden, nøjagtig som hun havde frygtet. Troede, hun ville falde død om på stedet, men det var bare en dum dreng med en dødningemaske. Som vrængede ad hende og hoppede op og ned som en skeletmarionetdukke. Det burde forbydes.

Bluebell Cottage. Det var navnet på det sted, hvor hun boede. Tydeligvis et opdigtet navn. Havde engang været et landarbejderhus. Fattige jordbrugere, det rene pløre og blod, op ved daggry med dyrene i marken. Hun havde spillet med i et Hardy-stykke, åh, for mange år siden for BBC, og lært en masse om landarbejdere undervejs.

Vi har fundet et yndigt, lille hus til dig, sagde de, som normalt bliver lejet ud til sommergæster. De havde skuespillere og mandskab indkvarteret overalt – Bed and Breakfast, billige hoteller i Leeds, Halifax, Bradford, udlejningshuse, selv campingvogne. Det ville have været bedre for dem bare at have bygget et Travelodge-hotel på stedet. Tilly ville have sat pris på et hyggeligt hotel. Tre stjerner havde været nok. Hvad de ikke sagde, var, at hun skulle dele huset med Saskia. Det havde de heller ikke sagt til Saskia efter hendes ansigtsudtryk at dømme. Ikke fordi hun havde noget imod Saskia som sådan. Ene skind og ben, alt for tynd, levede af frisk luft og smøger – Dame Phoebe March-kuren. „Det har du ikke noget imod, vel?“ sagde hun til Tilly første gang, hun fandt en pakke Silk Cut frem. „Jeg mener, jeg ryger kun inde i mit eget værelse eller også ude i det fri.“

„Åh, jamen ryg endelig, min ven,“ sagde Tilly, „jeg har været sammen med rygere hele mit liv.“ (Det var et mirakel, at hun ikke var død). Hun havde ikke lyst til at blive uvenner med hende. Tilly hadede at være uvenner med folk. Det var sjovt, for Saskia var en meget renlig pige (nærmest helt besat, havde åbenbart et problem og førte bakteriologisk krig på egen hånd), og rygning var en rigtig beskidt vane. Balletdansere var selvfølgelig de værste, de pulsede løs som skorstene i samme øjeblik, de kom ud fra træningssalen. Lunger som lampesod. Tilly havde engang boet sammen med en balletdanserinde. Det var, efter at Phoebe var flyttet fra lejligheden i Soho (1960 – viste sig at være noget af et årti for dem begge to), og var nået videre og boede sammen med en instruktør i Kensington. Douglas. Han havde først været Tillys, men Phoebe kunne ikke tåle, at Tilly havde noget, hun ikke havde. En meget smuk mand. Flirtede selvfølgelig også til den anden side. Der er ikke noget så aparte som folk, som man sagde oppe nordpå. Phobe udnyttede ham og forlod ham efter et års tid. Tilly og Douglas havde holdt af hinanden, til det var slut. For ham i hvert fald.

Saskia spillede Vince Colliers makker, kriminalassistent Charlotte („Charlie“) Lambert. Mellem os sagt var hun ikke verdens største skuespiller. Tilsyneladende rådede hun kun over to udtryk. Det ene var „bekymret“ (med variationen „meget bekymret“) og det andet var „gnaven“. Et meget begrænset spillerum, arme pige, selvom hun som så mange andre så godt ud i fjernsynet. Tilly havde set hende i et stykke på The National. Hun var forfærdelig, ganske enkelt forfærdelig, men det var der åbenbart ingen, der bemærkede. Kejserens nye klæder. (Afskygninger af Dame Phoebe igen).

Nu da hun havde fået sine nye briller, og hun rent faktisk kunne se, var det rædselsvækkende. Onsdag plejede at være halv lukkedag. Hendes far trak skodderne ned for forretningen i Land of Green Ginger og drog ud for at leve sit gådefulde andet liv sammen med sine med-rotarianere. Han brugte også meget tid på kolonihaven, selvom der tilsyneladende aldrig kom ret mange grønsager ud af det. Ikke flere halve lukkedage, alting var åbent hele tiden nu, vi brugte alle vores kræfter på at anskaffe og forbruge. Og hvor var alle pengene blevet af? Man lægger sig til at sove i et velstående land, og man vågner op i et fattigt, hvordan var det gået til? Hvor var pengene blevet af, og hvorfor kunne man ikke bare få dem tilbage?

Hun måtte væk fra dette gudsforladte sted, finde hen til parkeringspladsen. Burde du egentlig stadig køre bil? havde en instruktørassistent spurgt, da det flere gange var mislykkedes hende at bakke ind i den tildelte bås på parkeringspladsen ved kulisserne, og han havde været nødt til at overtage rattet. Pokker til frækhed! Og under alle omstændigheder var parkering ikke det samme som at køre. Hun var stadig kun i halvfjerdserne, masser af liv i den gamle kone endnu.

Når jeg blinker op til den! Hun var en kujon. Hvordan kunne nogen være så modbydelig mod et barn? Sådan et lille pus. Det lille skind. Det knuste Tillys gamle, astmatiske hjerte. Hvis Tilly havde fået et barn, ville hun have pakket det ind i vat og behandlet det som et æg, skrøbeligt og fuldkomment. Hun havde mistet et barn dengang tilbage i Soho. Hun havde aborteret, men aldrig sagt det til nogen. Nå ja, til Phoebe. Phoebe, som havde prøvet at overtale hende til at slippe af med det, sagde, hun kendte en mand i Harley Street. Det ville være ligesom at gå til tandlægen, sagde hun. Tilly ville ikke have drømt om at gøre det. Barnet havde levet i næsten fem måneder inden i hende, en syvsover, der lå og puttede sig, inden hun mistede det. Det var et rigtigt barn. I dag kunne man måske have reddet det. „Det var det bedste,“ sagde Phoebe.

Det skete aldrig mere, og Tilly gik ud fra, at hun havde undgået det bevidst. Måske hvis hun havde giftet sig eller fundet den rette mand, hvis hun ikke havde været så opslugt af sin karriere. Hun kunne måske have haft en familie omkring sig, en stor og stærk søn eller en sød og rar datter, børnebørn. Hun ville have haft et liv i stedet for at være strandet midt ude på bøhlandet. Skønt Tilly selv var nordfra (for meget længe siden), blev hun alligevel skræmt, både af byen og af landet. Nordfra, som en vind, som en vinterdronning.

Tilly kunne godt forstå, hvorfor de første mennesker var draget væk fra Afrika, men hvorfor de fortsatte videre op nord for London, overgik hendes forstand. Hun var en idiot. Hun skulle være taget til Harrogate i stedet for. Have trisset lidt rundt i kjolebutikkerne og spist frokost i Betty’s. Burde have vidst bedre. Nu var der intet spor af den tatoverede kvinde og det arme barn. Man brød sig ikke om at tænke på det hjemmeliv, hun havde. Hun burde have gjort noget, det burde hun altså. Elendighed, Tilly.

I en kiosk købte hun en Telegraph, en pakke Halls Mentho-Lyptus halspastiller (så hun kunne holde de gamle stemmebånd i gang) og spenderede også en plade Cadbury’s med frugt og nødder på sig selv. Fridage betød ingen servering. Tilly elskede måltiderne sammen med de øvrige medvirkende – stor morgenmad med lune retter, rigtige desserter med cremesovs. Hun var selv en elendig kok, levede af ristet brød med ost hjemme.

Hun havde ikke småpenge nok, så hun gav pigen bag disken en tyver, men pigen gav hende tilbage på en tier.

„Undskyld,“ sagde Tilly tøvende, fordi hun afskyede den slags, „men jeg gav Dem en tyver.“ Pigen så ligegyldigt på hende og svarede: „Det var en tier.“

„Nej, nej, desværre, det var det ikke,“ sagde Tilly. Konflikter gav hende altid en knude i maven. Det gik tilbage til far, for alle de mange år siden. Han tog aldrig fejl. En stor, brøsig mand, der smækkede torskefileter ned på marmordisken, som om han gav dem en lærestreg. Tilly havde fået ikke så få lærestreger af ham. Stak af til sidst og vendte aldrig mere tilbage til Land of Green Ginger, genopfandt sig selv i Soho som så mange andre piger før hende. „Det var en tyver,“ insisterede Tilly blidt. Hun kunne mærke, hun var ved at blive ophidset. Rolig, rolig, sagde hun til sig selv. Træk vejret, Matilda!

Pigen bag disken holdt en tipundseddel i vejret, som hun havde taget fra kassen, som om det var et uigendriveligt bevis. Men det kunne have været en hvilken som helst tipundseddel! Tillys hjerte hamrede ubehageligt i brystet på hende. „Det var en tyver,“ sagde Tilly igen. Hun kunne høre, hun lød knap så sikker. Hun havde hævet penge i en automat, og den havde givet hende tyvere. Hun havde ingen andre penge i pungen, det var derfor, hun oprindelig havde givet pigebarnet tyveren. Hun kunne høre en utilfreds mumlen i køen bag sig, hørte en grov stemme sige: „Se så at komme videre.“ Man skulle tro, at hun efter alle de år i branchen kunne smutte ind i en rolle, hun havde det jo, når det kom til stykket, bedst i en andens skikkelse. En myndig, bydende person som Lady Bracknell, Lady Macbeth, ville vide, hvordan man skulle tage pigen, men da Tilly ledte inden i sig selv, kunne hun ikke finde andre end sig selv.

Pigen stirrede på hende, som om hun var et nul, ingenting. Usynlig.

„De er en tyv,“ hørte Tilly pludselig sig selv sige, alt for skingert. „En gemen tyv.“

„Skrid, din åndssvage kælling,“ sagde pigen, „eller jeg tilkalder sikkerhedsvagten.“

Hun skulle bruge penge til at betale med, når hun skulle ud fra parkeringspladsen. Hvor havde hun lagt sin pung? Tilly kiggede sin taske igennem. Ingen pung. Hun kiggede igen. Stadig ingen pung. Masser af andre ting, som ikke hørte til. I den senere tid havde hun lagt mærke til alle disse ting, som pludselig dukkede op i hendes taske – nøgleringe, blyantspidsere, knive og gafler, flaskebakker. Hun anede ikke, hvordan de endte dér. I går havde hun fundet et par kopper! Bestik og kopper antydede, at hun var ved at samle en hel kuvert. „Er du ved at blive lidt af en kleptoman, Tilly?“ havde Vince Collier sagt med et grin forleden dag i kantinen. „Hvad mener du, min ven?“ spurgte hun. Vince var ikke hans rigtige navn. Hans rigtige navn var … hm.

Mor havde en langskaftet messingristegaffel, der hang ved siden af kaminsættet ved den åbne kamin. Hun pudsede hele tiden kaminsættet. Pudsede altid alt. Far kunne godt lide, at tingene var rene, han ville være kommet godt ud af det med Saskia. Øverst på skaftet af ristegaflen sad tre vise aber. Se intet ondt. Masser af ondt at se i det hus. Tilly sad gerne henne ved ilden og ristede teboller, mor smurte dem. Bollerne hang gerne fast i gaflen. Far kastede engang ristegaflen efter mor. Som et spyd. Den ramte hende i benet. Mor hylede som et dyr. Et stakkels, nøgent, harpuneret dyr.

Hun tømte indholdet af tasken ud på passagersædet. En mystisk spiseske og en pakke chips med oste- og løgsmag. Dem havde hun ikke købt, hun brød sig ikke om chips, hvordan var de havnet dér? Så afgjort ingen pung. Frygten knugede om hjertet. Hvor var den? Hun havde haft den i kiosken. Havde det rædselsfulde pigebarn taget den, men hvordan? Hvad skulle hun nu gøre? Hun var fanget på parkeringspladsen. Fanget! Kunne hun ringe til nogen? Hvem? Det tjente intet formål at ringe til nogen i London, de kunne ikke stille meget op. Den søde produktionsassistent, som havde lavet aftalen hos optikeren for hende, hvad var det nu, hun hed? Tilly trak en nitte. Noget indisk og derfor sværere at huske. Hun gennemgik alfabetet – A-B-C-D-E – en metode, der ofte havde hjulpet på hendes hukommelse. Hun gennemgik hele alfabetet og fandt ingenting. Silly Tilly.

Måske var hun bare overnervøs. Det var det, de sagde om hende, da hun var barn. Familielægen ordinerede et jerntonikum – et tyktflydende, grønt fluidum, der lignede slim og gav hende brækfornemmelser, selvom det ikke var helt så slemt som amerikansk olie eller figensaft, gud! de ting, de gav et stakkels, lidende barn. Overnervøs, det måtte hun nok sige. Et kunstnerisk temperament, det var sådan, Tilly foretrak at se på det. Som om et jerntonikum kunne kurere det.

Tænk på noget andet, så kommer det nok. Forhåbentlig. Hun så sig i bakspejlet, rettede på parykken. Hvem skulle nu have troet, det ville komme dertil? I det mindste var det en rigtig god paryk, fremstillet af en af de bedste, havde kostet en formue. Ingen kunne se det. Fik hende til at se yngre ud (ja, man levede jo i håbet), ikke ligesom den rædselsfulde måtte, hun skulle have på for at være Vince Colliers mor. Lignede en skuresvamp. Hun var ikke pilskaldet, ikke som mor havde været i hendes alder (som en billardkugle), blot temmelig tynd i toppen. Der var intet mere latterligt end en skaldet kvinde.

Padma! Det var det, hun hed, pigen. Selvfølgelig. Tilly rodede efter telefonen, hun var ikke særlig god til mobiler, tasterne var så små. Hun tog de nye briller på og kiggede indgående på telefonen. De duede ikke, hun skulle bruge læsebrillerne, men da hun fandt dem, gik det op for hende, at hun ikke kunne huske, hvordan telefonen fungerede, hun havde ikke den fjerneste anelse om det. Hun tog brillerne af og kiggede ud ad forruden, stirrede på de andre parkerede biler. Alting flød sammen. Hun havde ikke den ringeste idé om, hvor hun var.

Hun lagde telefonen på passagersædet. Træk vejret, Matilda. Hun så ned på sine hænder i skødet. Hvad skulle hun nu gøre?

Når man var faret vild, havde man brug for et kort. Ariadne og hendes garnnøgle, Tilly og den Leeds A-Z-vejviser, som hun fandt i en kiosk. På en eller anden måde fandt hun tilbage fra parkeringspladsen til butikscentret. Der var strålende oplyst, endnu mere strålende end solen. Tilly ville have svoret på, at hun kunne mærke den snurrende elektricitet gennem knoglerne. Hun blev bragt lidt ud af fatning ved at høre morens stemme i højttaleranlægget, som et ekko ned gennem årene fra barndommen. Den sagde: „Hvis man farer vild, skal man gå hen til en politibetjent.“ Tilly vidste, hun måtte være gal, for sidste gang, hendes mor sagde det til hende, var noget over tres år siden, for ikke at nævne det faktum, at hendes mor havde været død de sidste tredive, og selvom hun havde levet, var det ikke videre sandsynligt, at hun skulle komme med officielle meddelelser i et butikscenter i Leeds.

Under alle omstændigheder var der ikke en betjent at øjne nogen steder.

Kiosken var velkendt, dér havde hun så afgjort været før. Hun tog brillerne på og slog op i A-Z-vejviseren. Hvorfor? Hvad kiggede hun efter? En vej ud af Helvedes niende cirkel. Det var dér, forrædere kom hen, ikke sandt? Dér hvor Phoebe hørte til, ikke Tilly. Da hun gik ud af forretningen med hovedet begravet i vejviseren, råbte en ondskabsfuldt udseende, tyggegummityggende pige bag disken: „Hov!“ til hende. Tilly mente, det var bedst at ignorere hende. Man vidste aldrig, hvad den slags piger ville.

Hun nåede hen til foden af rulletrappen. A-Z-vejviseren flagrede nytteløst i hånden på hende. Der var meget varmt herinde. Det måtte være varmen, der påvirkede hjernen. Hun viftede sig med vejviseren. En ung fyr, hvis ansigt var næsten hudløst af acne, som det indre af et granatæble, stillede sig truende op foran hende.

„Har De betalt for den dér, frue?“ spurgte han og pegede på A-Z’en. Tillys hjerte begyndte at hamre, en damphammer, som truede med at gøre det af med hende. Hun var tør i munden, det summede i ørerne, som om et insekt prøvede at slippe ud af hjernen. Et forhæng gik ned for øjnene, bølgende og flimrende, som hun forestillede sig, nordlyset ville se ud, skønt hun aldrig havde set det. Hun ville gerne, hun havde altid ønsket sig at komme til Nordpolen – sådan et romantisk rejsemål. Nordlyset. Hun var så varm, febril. Vær ikke bange. Tænk på noget koldt. Tilly mindedes, hvordan hun havde frosset nede ved havnen sammen med sin far om vinteren, når de så trawlerne komme sejlende ind efter at have fisket i Polarhavet. Gådefulde steder – Island, Grønland, Murmansk. Dækkene på bådene var stadig isglatte. Hendes far købte fisk på markedet, store, flade kasser med torsk på et leje af knust is. Store fisk, rene muskelbundter. Arme væsener, tænkte Tilly, som svømmede rundt i det dybe, kolde vand oppe nordpå og så endte på farens disk. Nordfra. Som vinden, som vintermonarker. Kong Torsk.

„Har De en kvittering på den dér, frue?“ Den bumsede, unge mands stemme rungede og blev så svagere. Nordlysforhænget dirrede og skrumpede ind og blev til en sort nålespids. „Undskyld mig,“ mumlede Tilly. Nu går jeg omkuld, tænkte hun, men så greb et par stærke arme hende, og en stemme sagde: „Rolig nu. Et øjeblik. Er De okay, har De brug for noget hjælp?“

„Åh, tak skal De have. Jeg har det faktisk godt nok.“ Hun kunne høre, hun hev efter vejret. Ligesom en hjort. Hjertet slog som en flygtende hjort. Hvis en hjort mangler en hind, / lad ham da opsøge Rosalind. Hun havde spillet Som man behager to gange, da hun var yngre. Et dejligt stykke. Den hvide hjort var et varsel om undergang for kelterne. Det havde Douglas fortalt. Han vidste så meget! En fantastisk hukommelse. The White Hart i Drury Lane, dér var jeg nogle gange sammen med Douglas og drak Pink Gin. Der var ingen, der drak Pink Gin mere, var der vel? Du gode Gud, få nu alt det her til at holde op.

„Jeg ledte efter en politibetjent,“ sagde hun til manden, som havde spurgt, om hun havde brug for hjælp.

„Jamen, det har jeg været,“ sagde han.

Den venlige mand, som havde været politibetjent, styrede hende ind i et rum. Den bumsede, unge mand viste vej. Et trist, lille rum, malet i indtil flere nuancer af institutionsbeige. Mindede hende om sygeværelset på skolen. Der var et metalbord med formicaplade og to hårde plasticstole. Skulle hun forhøres? Tortureres? Nu var der en pige i stedet for den bumsede, unge mand. Hun trak en af stolene ud fra bordet og sagde til Tilly: „Bliv her, jeg er straks tilbage,“ og hun holdt så sandelig ord. Hun kom tilbage med en kop sødet te og en tallerken Rich Tea-småkager.

„Jeg hedder Leslie,“ sagde pigen, „med ’ie’. Vil De have en?“ spurgte hun manden, der havde været politibetjent.

„Nej, det er i orden,“ sagde han.

„Er De amerikaner?“ spurgte Tilly pigen og anstrengte sig for at indlede en høflig samtale. Te, småkager, en snak. Man skulle ikke lade sig gå på.

„Canadier.“

„Ja, selvfølgelig. Det må De undskylde.“ Tilly var ellers god til accenter. „Jeg har mistet min pung, forstår De,“ sagde hun.

„Hun bliver ikke anholdt for butikstyveri, vel?“ spurgte manden, som havde været politibetjent.

Butikstyveri! Tilly jamrede af skræk. Hun var ikke en tyv. Havde aldrig bevidst stjålet så meget som en blyant. (Alle de knive og gafler og nøgleringe og chipspakker kunne ikke være stjålet, for hun ville jo ikke have dem. Nærmest det modsatte). Ikke ligesom Phoebe. Phoebe „lånte“ altid armbånd og sko og kjoler. Lånte Douglas og leverede ham aldrig tilbage igen.

„Kan De klare Dem nu?“ spurgte manden og satte sig på hug ved siden af hende.

„Ja, ja, mange tak skal De have,“ sagde hun. Så rart at møde en ægte gentleman i vore dage.

„Godt, så smutter jeg,“ hørte hun ham sige til pigen.

„Har De det bedre nu?“ spurgte pigen, der hed Leslie, da manden var gået.

„Vil De retsforfølge mig?“ spurgte Tilly. Hun kunne høre sin stemme bæve. Tilly gik ud fra, at pigen troede, hun var kulret. Ikke fordi Tilly bebrejdede hende det. Hun var en tåbelig, gammel kone, som ikke kunne finde hjem. Silly Tilly.

„Nej,“ sagde pigen. „De er jo ikke nogen forbryder.“

Teen var fantastisk. Tilly kunne have grædt, da hun tog den første tår. Den restituerede hende på alle måder. „Hvor dumt af mig,“ sagde hun. „Jeg ved ikke hvorfor, men jeg blev bare helt blank, ved De. Nej, selvfølgelig gør De ikke det,“ tilføjede hun og smilede til pigen. „De er jo ung.“

„Det må være chokket over, at De har mistet Deres pung,“ sagde pigen Leslie medfølende.

„Der var en kvinde,“ sagde Tilly. „Hun var modbydelig mod et barn. Det arme, lille væsen. Jeg ville finde nogen, som ville gøre noget ved det. Men det gjorde jeg ikke. Er det rigtigt, De ikke vil anholde mig?“

„Ja,“ sagde Leslie. „De forglemte Dem selv, ikke andet.“

„Ja, det gjorde jeg!“ sagde Tilly, umådelig opmuntret ved den tanke. „Netop. Jeg forglemte mig selv. Og nu har jeg husket mig selv igen. Og alting vil ordne sig. Det vil det virkelig.“

Han mindedes Leeds som et sted, hvor det altid regnede, men vejret i dag var perfekt. Roundhay Park var fuld af folk, der var ivrige efter at vride en god dag ud af det engelske klima. Horder af mennesker alle vegne, havde ingen af dem arbejde? Han kunne vel stille sig selv det samme spørgsmål.

Han stødte på et uventet billede på lykke. En hund, en lille, uglet en, spænede rundt i parken, som om den lige var blevet løsladt fra fængslet. Den forstyrrede en flok duer, der var optaget af en efterladt sandwich, og fuglene fløj irriterede op, da den bjæffede ophidset ad dem. Den satte af igen, drønede af sted for fulde gardiner og bremsede brat op et sekund for sent ved siden af en kvinde, der lå på et tæppe. Hun råbte op og smed en klipklapper efter den. Hunden fangede klipklapperen i luften, rystede den, som var det en rotte, hvorefter den slap den og løb hen mod en lille pige, der skreg, da den sprang op og prøvede at slikke på den is, hun stod med i hånden. Da barnets mor truede hunden med al landsens ulykker, løb den af sted igen og…