Theodor Kallifatides

En simpel forbrydelse

Oversat af
Johann Bang

Lindhardt og Ringhof

Til Johanna

Hvorfor gemme sig bag ord, når man kan gemme sig bag handlinger?

Hvorfor gemme sig bag andre, når man kan gemme sig bag sig selv?

Fader Theodoricus Ravenna 1438-1471

1

Lykkelige menneskers sorg er smuk.

Tanken overraskede hende, som var den en andens.

Det var lørdag den niende maj, hendes treogtredive års fødselsdag. Kristina Vendel sad på sidste bænkerække i Ekerö kirke og lyttede til Felix Mendelssohns oktet for strygere; tre violiner, tre violaer og to celloer. Tre mænd og fem kvinder, alle unge med undtagelse af førsteviolinisten, som så ud til at have passeret de femogtredive. Nærmere de fyrre ville hun sige, men den enorme koncentration, som han udstrålede, placerede ham i en egen tid, en egen alder.

Han nød at have de yngre musikeres øjne på sig, han dirigerede dem med små, lette nik og belønnede dem med hurtige smil. Særlig opmærksom var han mod førstecellisten, en mørkhåret kvinde i femogtyveårsalderen, som sad umiddelbart foran ham. Hun var i en lang sort kjole, som fik celloen mellem hendes lår til at lyse mat som en delfin, for nu ikke at sige noget andet.

Kristina gættede på, at der ikke var en eneste mand i kirken, som ikke ville give sin ene arm for at bytte plads med celloen. Selv ville hun give sin ene arm for at bytte plads med kvinden. Førsteviolinisten så på hende, som om de lige havde elsket, eller som om de snart skulle gøre det; de udvekslede indforståede blikke fulde af inderlighed; de smilte til hinanden med den intimitet, som man kun har efter en nat sammen.

I programmet stod der, at Mendelssohn havde været “en særdeles begunstiget mand”. Højt begavet, søn af rige forældre, som elskede ham, og som opmuntrede ham til at dyrke sin musik. De støttede ham, han gik i de bedste skoler, han modtog undervisning af de bedste musiklærere, og han skuffede dem ikke. Han skrev smuk musik, meget smuk musik, som denne aften i maj måned fik otte musikere og hundrede tilhørere til at forene sig i et usynligt væv af halvtænkte tanker, sænkede øjenlåg og afklaret lystfølelse.

Kristina lukkede øjnene. Musikkens blide fællesskab fik hende til at sørge over det fattige, kærlighedsløse liv, hun levede. Hvor længe var det siden, at hun og Johan havde set hinanden i øjnene på den måde?

Hvad var der blevet af kærligheden? Mendelssohn stillede sig samme spørgsmål, men hans sorg var smuk. Hendes sorg var ikke smuk.

Johan skulle have været her, ved siden af hende. Det var ham, der havde skaffet billetter til koncerten. Det var hans gave til hende på hendes fødselsdag. Og så ... et skænderi om noget helt ligegyldigt havde tilintetgjort deres planer. Han havde i raseri kastet sig ind i bilen og var kørt uden at sige hvorhen. Men det var heller ikke nødvendigt. Hun havde sine anelser. Hun var først blevet tilbage i huset, havde forsøgt at foretage sig forskelligt, men det uafsluttede skænderi rasede videre inde i hende. Replikker, hun gerne ville have sagt, og replikker, som hun fortrød, at hun havde sagt. Hun kunne ikke koncentrere sig, og til sidst gav hun op.

Hvor ligegyldigt var skænderiet egentlig? Hvor ligegyldigt kan det være, når man vågner en morgen og opdager, at kærligheden er flyttet til en anden adresse?

Det var det, skænderiet havde handlet om. Det vidste hun, og det vidste han også. Og alligevel ... de burde have trøstet hinanden over det fælles tab. Det var ikke nødvendigt at vende ryggen til den anden. Et hurtigt strøg over kinden, et lille smil i øjnene ville have været tilstrækkeligt, men de var ikke længere i stand til den slags.

Så hun satte sig ind i sin larmende Fiat Uno, kørte til Slagsta og tog færgen over Vårbyfjorden til Ekerösiden og videre til Asknäs gård, hvor hun i den hvidkalkede kirke forsøgte at trøste sig med musik. Det havde altid været hendes trøst. Nogen anden mulighed havde hun heller ikke. Hun drak ikke, hun var holdt op med at ryge, og hun kunne ikke trøste sig med chokolade, eftersom hun blev fed af det. Og glittede ugeblade gjorde hende deprimeret.

Kristina Vedel var nyudnævnt chef for politiets station 6 i Huddinge; det vil sige den enhed, som tog sig af al voldskriminalitet foruden “snavset”, som man sagde i korpset, altså prostitution, sexklubber, pædofile og lignende.

Der var ikke mange, som ville have gættet det, eftersom hun ikke blot var ung, netop fyldt treogtredive, men oven i købet så yngre ud. Hun var ikke, hvad man kalder en smuk kvinde, men hun tiltrak sin omgivelsers øjne som en smuk, glat sten på stranden. Enhver mand, som ikke havde mistet sine instinkter i den skånselsløse jagt på karrieren, lagde mærke til hende. Hun behøvede ikke opfordre folk til at træde nærmere. At nærme sig hende virkede som det eneste naturlige.

Hun havde kortklippet lyst hår, der strittede til alle sider som piggene på et pindsvin, hvad der gav hende et udtryk af bestandig overraskelse. Et udtryk som på den anden side kontrasterede med hendes ranke holdning – hun lignede slet og ret et udråbstegn. Øjnene var grågrønne med et stænk af gult, tænderne små og regelmæssige, og hun havde en latter som en beruset kat, som Johan engang havde sagt. Johan havde set alt dette engang, men af en eller anden grund så han det ikke længere.

Hvor var kærligheden blevet af? klagede violinen, og celloen svarede ufølsomt, at det var ikke godt at vide.

Bifaldet trak hende ud af hendes dystre tanker. De unge musikere takkede publikum, smilte beskedent, bukkede og gik ud, men publikum var ikke tilfredse og kaldte dem tilbage flere gange. Sidste gang blev violinisten og den unge cellist tilbage efter de andre. De stod ikke tæt op ad hinanden, der var mindst tyve centimeter mellem dem, tyve centimeter som opfyldtes af lyset, der faldt ind gennem vinduet og dannede en korridor mellem dem, hvor støvpartikler hvirvlede rundt. Og alligevel var det tydeligt, at de to hørte sammen.

Folk begyndte at bevæge sig mod udgangen, men Kristina blev tilbage og applauderede ivrigt, så ivrigt, at violinisten til sidst var tvunget til at se på hende, og deres øjne mødtes. Hun vidste straks, at hun aldrig ville kunne glemme dette blik, ikke fordi det forførte hende, men tværtimod fordi det gjorde hende bange. Det var et fuldstændigt nøgternt blik – som om hun var en generende plet på hans smoking. Hvordan kunne en mand, som spillede så smukt, have et sådant blik?

Hun skyndte sig ud for at drikke en kop kaffe i menighedshuset et lille stykke fra kirken.

Udenfor var aftenen perforeret af en sval brise i nordvestlig retning. Nede fra bredningen hørtes en bådmotor og kvindelatter.

Kristina sukkede dybt, som om hun havde holdt vejret, hvilket hun også havde gjort. Hun glemte en gang i mellem at trække vejret. Et eller andet inde i hende gik i stå, som når man står i et rum og ikke længere ved, hvorfor man er kommet der. Det er forvirrende at leve, man får åndenød af al den skønhed, der omgiver en, og som hele tiden trues med at blive sprængt i stumper og stykker som af en skjult mine, alle forlængst har glemt. Hvad nu for eksempel, hvis kvindelatteren for lidt siden havde været et skrig, et råb om hjælp? Hvilke ord dækkede, gav den rigtige beskrivelse? Brisen ude fra Mälaren ville have været den samme og alligevel ikke.

“Det eneste, som hjælper os, er den totale ydmyghed.”

Endnu en tanke, der overraskede hende, ikke på grund af dens originalitet, tværtimod på grund af dens banalitet. Hun overvældedes af en følelse af at leve blandt citater. At leve blandt færdige meninger, som spejlede hende, som stjal hendes billede og hendes sjæl. “Åh, gud! Hvis jeg bare kunne leve et eneste ægte minut,” bad hun tavst.

Hun gik planløst rundt mellem gravene på kirkegården. Nogle var meget gamle, der voksede græs i revnerne på gravstenene; det var direktører og storkøbmænd og sognets præster, som havde forladt denne verden fuldt og fast forvissede om, at en anden og bedre ventede på dem. Der hvilede en særlig optimisme over de ældre grave, som de nyere helt savnede.

Navnene sagde hende ingenting, indtil hun pludselig så noget meget usædvanligt. Et enkelt kors, en helt enkel gravsten med et portræt af den afdøde. Bogstaverne var kyrilliske, men hun vidste ikke, hvilket sprog det var. Der var ikke noget efternavn, kun fornavnet: Irina, og så de to datoer mellem hvilke denne Irinas korte liv havde udspillet sig. Hun var blevet en smule over treogtredive år, lige så gammel som Kristina var nu.

Hvem var denne Irina? Hun gjorde et bestemt, næsten stædigt indtryk ved første blik. Sandsynligvis en selverhvervende kvinde, gættede Kristina, men hvilket erhverv?

Der var noget gådefuldt i den dødes blik, en mur, som hun rejste mellem sig selv og omverdenen. Det var ikke længere nødvendigt. Ingen kunne såre hende længere.

‘Uf! Jeg synes, det virker makabert!’

Kristina var tydeligvis ikke den eneste, som havde bemærket portrættet. En ældre kvinde stod skråt bag hende.

‘Sådan gør vi ikke her i landet!’ fortsatte hun i et trodsigt tonefald, som om hun forventede modstand. ‘Hvad er det der forøvrigt for et sprog? Hvilket land kommer hun fra? Og hvad er det i det hele taget for et underligt kors?’

Hun mente det ikke så aggressivt, som det lød. Hun var bare blevet for gammel til alt det nye, som haglede ned over hende.

‘De døde har ikke noget land,’ forsøgte Kristina med et udglattende smil, som straks fik den ældre kvinde i et mere medgørligt humør.

‘Uanset hvad, så var hun en smuk pige!’ slog hun fast og gik med en linedansers korte, sikre skridt videre til den bebudede kaffe og rabarberpien, som kirketjenerens kone egenhændigt havde bagt for på denne måde at hjælpe lidt på menighedens skrantende økonomi. Forbi var den tid, da præsten bød på kaffe og kringle. Kirkens forestående skilsmisse fra staten befrygtedes at ville grave dybe huller i kassen, og der er meget, man kan sige om gud, men lige så stor en magt som en finansminister har han aldrig haft.

Kristina var på vej tilbage til kirken for at spørge kirketjeneren, om han vidste noget om den usædvanlige grav, da to ting skete samtidig.

Den første var, at det begyndte at regne. Den anden var, at hendes mobiltelefon ringede. Hun skyndte sig over til sin bil for at kunne tale i fred.

Det var Thomas Roth, hendes næstkommanderende. Han blev også kaldt Lærken, fordi det altid var ham, som kom med nyhederne. På ejendommelig vis lykkedes det ham altid at være den første, der fik nys om det, når noget var sket. Desuden var hans nyheder oftest dårlige nyheder.

Således også denne gang.

‘Jeg beklager, chef, jeg håber ikke, at jeg forstyrrer midt i noget vigtigt.’

Hans nasale stemme gav alt, hvad han sagde, en ironisk klang.

Kristina registrerede en svag irritation hos sig selv, men undertrykte den.

‘Kom til sagen.’

Det var ikke let at være kvinde og chef, og hun havde endnu ikke fundet balancen mellem det personlige og det professionelle. Hun kunne mærke på den tavshed, som fulgte, at Thomas Roth følte sig stødt.

‘Undskyld. Jeg var et helt andet sted.’

Han var ikke mere krænket, end at han kunne skjule det.

‘Det forstår jeg godt, det gør ingenting. Jeg ville heller ikke have ringet, hvis det ikke var vigtigt.’

‘Hvad er det?’

‘Vi har fået et lig at tænke på.’

‘Mand eller kvinde?’

‘Det ved vi ikke?’

‘Hvorfor ikke?’

‘Det vil du forstå, når du er her.’

‘Okay. Hvor skal jeg hen?’

‘Hvor er du nu?’

‘Ekerö’

‘Udmærket. Så er det bare at tage færgen over. Du finder os ved broen på Botkyrkasiden. På din højre hånd. Du kan parkere ved cafeen på venstre side af molen.’

‘Jeg kommer. Jeg er der om cirka en halv time.’

‘Okay. Vi ses.’

“Det er sikkert en kvinde”, tænkte hun, inden hun startede bilen. Regnen var hørt op lige så pludseligt, som den var begyndt.

2

Der er meget, som er forbudt muslimer, dog ikke at fiske. Ismail Lazarevits elskede sin søstersøn Kemal. Han havde selv reddet ham ud af et brændende hus i landsbyen udenfor Srebrenica under den voldsomme serbiske offensiv. Hans søster var det ikke lykkedes ham at redde. Drengens far var allerede forsvundet, og de havde ingen anelse om, hvor han befandt sig.

Der var ikke andet at gøre end at flygte. Det blev Sverige, selv om det lige så godt kunne være blevet Tyskland. Men det blev Sverige, nærmere betegnet Botkyrka kommune, hvor der allerede fandtes en hel del andre bosniere. Således gik det til, at morbror Ismail og søstersønnen Kemal denne lørdag eftermiddag i maj sad side om side og fiskede ved Vårbybredningen. De vidste, at de ikke kunne regne med at få bid, men alt var bedre end tristessen i toværelserslejligheden, hvor den unge mand og den unge dreng allerede havde tilbragt alt for mange timer i planløs apati. Som tilfældigt var blevet brudt den aften, hvor de pludselig så drengens far i fjernsynet. Desværre var det ikke gode nyheder. Han sad interneret i en berygtet lejr, men han levede.

Ismail drømte end ikke om at give op. Han havde reddet sin søstersøn en gang, nu skulle han redde ham en gang til. Drengen vågnede flere gange hver nat grædende og badet i koldsved. Så var Ismail der altid med et kølende håndklæde og sine store varme hænder, som han ikke længere vidste, hvad han skulle stille op med.

I Srebrenica havde han været skomager. Det måtte han vel kunne blive igen. Han var sikker på, at det skulle lykkes til sidst. Nu gjaldt det om at tage sig af drengen, se til at sårene lægtes, og at han blev frisk og stærk igen.

Kemal var blot elleve år gammel. Alligevel måtte han på sin side støtte morbroren, eftersom denne havde meget svært ved at lære svensk, mens drengen nærmest syntes at indånde sproget. For hver indånding et nyt ord.

‘Du har et godt hoved, Kemal!’ roste morbroren ham; hans eget hoved var blevet en kirkegård.

‘Det må jeg have arvet fra mor,’ sagde drengen for at glæde ham.

Der blæste en svag nordvestlig vind, som dog i den snævre passage mellem Vårby og Fittja fik nye kræfter, som om den insisterede på at trænge igennem netop der. Vandoverfladen bevægede sig adstadigt som en træt bonde på vej hjem efter dagens arbejde. De havde ikke fanget noget endnu. På den anden side spillede det ikke nogen rolle. De sad her ikke for at fange fisk. De sad der for at skabe en illusion om tryghed og fred. De sad der, fordi de insisterede på at lade, som om livet var, som det altid havde været.

Det var Kemal, som så den sorte plastsæk først. Det ville han ikke have gjort, hvis han ikke havde været en dreng og elleve år gammel. For hvis man er en dreng på elleve, sidder man aldrig på samme sted ret længe ad gangen. Så han havde rejst sig, og fulgt af morbrorens ængstelige blik klatrede han ud på den gamle krogede pil, der ludede ud over vandet som for at drikke.

‘Forsigtigt! Kravl ikke for langt ud.’

Men hvad er meningen i overhovedet at kravle i et piletræ, hvis man ikke skulle helt ud? Det er der ingen mening i, hvis man er en dreng og elleve år gammel. Så han kravlede og klatrede videre, indtil han sad allerlængst ude på en gren som en fugl. Det var på det tidspunkt, han så plastsækken og råbte på sin morbror.

Ismails første tanke var at få fat i drengen og stikke af. Han skulle ikke blandes ind i hverken det ene eller det andet. En sort plastsæk i en sø er sjældent gode nyheder.

På den anden side – hvis han løb derfra, kunne det blive værre for dem. Der var mange, der havde set dem. Det bedste var at ringe til politiet. Men man kan vel ikke ringe til politiet, blot fordi man har set en sort plastsæk i vandet?

Ved hjælp af en tør gren trak de plastsækken nærmere. Det var tydeligt, at den ikke var tom. De vovede ikke at undersøge den nærmere.

‘Tænk nu, hvis det er en masse penge,’ hviskede Kemal.

‘Det tror jeg ikke, det er,’ svarede Ismail.

De gik under broen over på den anden side til cafeen for at ringe. Det var Kemal, som førte samtalen, der blev modtaget af Maria Valetieri, en ung betjent, som først mistænkte knægten for at drive gæk med hende.

‘Hvor gammel er du?’ spurgte hun.

‘Tretten,’ løj han.

Hvorfor lyver drenge om deres alder?

‘Vent på os dernede!’

Hun noterede hans navn og adresse for en sikkerheds skyld, og Kemal var behageligt overrasket over, at han ikke behøvede at stave sit navn flere gange. Maria Valetieri virkede, som om hun var vant til vanskelige efternavne, hun havde selv et af slagsen.

To minutter senere sad hun i politibilen, en ti år gammel Volvo, som ofte gjorde knuder, men Huddinge var en fattig kommune, så det kom ikke foreløbig på tale at forny bilparken. Kollegerne lavede somme tider sjov med det: ‘Ved du, hvorfor vi altid er to i bilen? En til at trække og en til at skubbe.’

Det behøvedes ikke denne gang. Volvoen startede straks.

‘Kører du?’ spurgte Maria rutinemæssigt sin kollega Östen Nilsson på trods af, at det altid var ham, der kørte, og at han også ville gøre det denne gang.

“Der findes to slags beslutninger”, tænkte hun, mens hun betragtede Östens hænder på rattet. Det lave lys faldt ind gennem sideruden, og hårvæksten på kollegaens fingre var så fin, at den forekom uvirkelig. “Der findes beslutninger om at gøre noget. De er enkle. Og der findes beslutninger om ikke at gøre noget. De er vanskeligere.”

Hun ville mærke disse hænder på sin krop. Hun begærede dem. Hendes ægteskabelige seng var for længe siden blevet så trøstesløst som et folketomt torv, og hun undrede sig hver nat over, hvordan det var muligt for to mennesker at undgå hinanden på så lidt plads. Det var muligt.

Hun fiskede et stykke tyggegummi op af lommen og tyggede energisk, som gjaldt det livet. Hvad det også gjorde. Hvad ville Östen gøre, hvis hun nu blot helt resolut anbragte sin hånd mellem hans ben? Tanken forskrækkede hende, for det virkede pludselig, som om det var så ligetil at gøre det. Hun rullede sideruden ned i håb om, at et pust fra vinden udefra ville klare hendes hjerne. Det lykkedes ikke. Hun lagde armene over kors som for at holde sin krop i stramme tøjler.

Det var på det tidspunkt, hun så Kemal vinke til dem.

Östen Nilsson bremsede varsomt. Alt hvad den mand gjorde, gjorde han varsomt. Der var noget let feminint over ham på trods af de brede skuldre og de svulmende overarme. Maria overvejede, om det ikke netop var det, som tiltrak hende mest.

Han var desuden en erfaren politimand. Han behøvede ikke mere end et enkelt blik på plastsækken for at være sikker i sin sag.

‘Der ligger et lig indeni.’

Maria fik det dårligt blot ved tanken.

‘Hvordan kan du være så sikker på det?’

Han så på hende uden at svare.

De trådte nærmere. Kemal og Ismail fulgte efter.

Plastsækken lå og skvulpede.

‘Skal vi se efter?’

Det spørgsmål havde Östen allerede besvaret ved at lægge sig på maven og trække plastsækken nærmere vandkanten med en gren.

‘I behøver ikke at blive stående der!’

De adlød ham taknemligt. Maria gik tilbage til bilen. Ismail og Kemal fulgte efter hende.

Östen Nilsson vidste ikke rigtig, hvad han burde gøre. Der var en vis risiko for at ødelægge vigtige spor, hvis han åbnede plastsækken, men hvis han ikke gjorde det, ville han ikke have noget væsentligt at rapportere. Thomas, som var vagthavende, ville kunne finde på at skælde ham ud. Det følte han ikke nogen trang til.

Han bestemte sig for en kompromisløsning. Han trak sækken endnu nærmere, indtil den lå på fast grund. Han så, at den var bundet med et reb, som var forsynet med to metaløskner. Han vidste ikke, hvad det kunne betyde.

Han formodede som sagt, at der befandt sig et lig i sækken. Men kunne han være sikker, hvis han ikke direkte havde set det?

Han råbte til Maria, at hun skulle komme med værktøjskassen. Ismail tilbød at gøre det for hende, hvad hun taknemligt tog imod.

På den måde blev det til sidst Östen Nilsson og Ismail Lazarevits, som foretog et snit med morakniven. Det første, de så, var et nyt lag plast. Det var først derefter, at de så en menneskearm.

Det er ikke let at beskrive, hvad man føler, når man står overfor et lig i en plastsæk. Skræk, måske? Væmmelse? Medlidenhed med offeret? Afsky overfor gerningsmanden?

Ismail forsvandt ligesom ind i sig selv. Östen gjorde en beslutsom synkebevægelse og lukkede hullet til igen.

Lidt senere ringede han til Thomas, som ringede til Kristina Vendel.

Man kunne have troet, at Östen Nilsson var rolig. Det var han ikke. Han havde set sin mor ligge død i vandet. Det blev aldrig klart, om det var selvmord, en ulykke eller mord. Dengang var han ti år gammel. Hans far havde netop forladt dem. Östen forstod aldrig hvorfor, skønt alle i byen talte om en lidenskabelig besættelse. “Hvad er en lidenskabelig besættelse?” havde han tænkt, og morens livløse krop i bølgerne var måske hendes svar. Nu var han tredive, nu vidste han, hvad en lidenskabelig besættelse er.

Han ønskede, at Thomas ville komme hurtigt. Han vidste, at han ikke var mand for at klare den her situation. Men hvad så med Maria? Burde han ikke stole lidt mere på hende?

Hun stod allerede ved siden af ham. Hun pegede på plastsækken.

‘Der er ikke mange, der kan binde en knude som den der.’

Han syntes, det var en underlig ting at sige netop på det tidspunkt.

Straks derefter ankom Thomas og to betjente.

3

Kristina Vendel pressede Fiatens kraftløse motor mere, end den kunne tåle. Egentlig behøvede hun ikke at have noget hastværk. Liget skulle ingen steder. “De døde ved man altid, hvor man har”. Hun gik ind i et sving med alt for høj fart, hvilket kunne være blevet straffet, hvis hun havde mødt en modkørende bil.

Herefter dæmpede hun farten lidt og trillede roligt ned til færgelejet.

Da hun nåede frem til bådebroen, så hun straks, at Thomas havde gjort alt, hvad der skulle gøres. Findestedet var afspærret, og politiets fotograf var i færd med at tage billeder.

Plastsækken havde man trukket op på stranden. En skarp lugt – som af tang – kom fra den.

Kristina trådte nærmere. De andre stirrede på hende, som om de ikke troede, at hun ville kunne overvinde sig til at undersøge sækken nærmere. Hun vidste, at deres blikke hvilede på hende.

Skulle hun vise sig stærk? Eller skulle hun gøre som et hvilket som helst andet normalt menneske, der havde muligheden? Nemlig træde et par skridt tilbage og lade andre gøre arbejdet?

Men hvem var hun, at hun skulle lukke øjnene stillet over for menneskers elendighed? Hvem var hun, som ville give sig selv ret til at lukke øjnene? Kun gud har lov til at blunde!

Altså bøjede hun sig over plastsækken. Stanken var frygtelig.

‘Du behøver ikke gøre det.’

Det var Thomas, som var knælet ned ved siden af hende. Hun vendte ansigtet mod ham med et ubestemt smil, som om hun dels takkede ham og dels bad sig fritaget for hans omsorg. Hun vidste, at han forsøgte at overbevise hende om, at han ikke holdt hende ansvarlig for det, der var sket – nemlig at politiledelsen havde forbigået ham og givet stillingen til hende. Det var ikke hendes fejl, sådan var tiderne nu. Han var en mand på halvtreds år. Hun var en kvinde på tredive godt og vel. Det var klart, at han ikke havde haft en chance. Men han var bitter. Hvem ville ikke være det?

Alt det vidste Kristina.

Hun vendte sig igen mod plastsækken og så forvirret, skræmt, fuld af væmmelse og dybt ulykkelig på den menneskearm, som stak ud. Den havde fået en grønlig farve, forrådnelsen havde fået godt fat, men endnu havde den ikke angrebet selve formen.

Det var en smuk, lang og veltrænet overarm. Hvis liget var en kvinde, var det en, som havde brugt meget tid i fitnesscentret.

‘Har du ringet til retslægen?’ spurgte hun.

‘Guldvædderen, mener du?’

Kristina forstod ikke meningen, og hun så et glimt af ironi i Thomas blik.

Retslægens borgerlige navn var Gustav Lindegren, men alle garvede medlemmer af korpset kaldte ham Guldvædderen. Hvorfor Guldvædderen? Det havde sin enkle forklaring. Gustav Lindegren var en lidenskabelig filmelsker. Han var formodentlig den eneste svensker, som kendte samtlige film, der havde fået ‘den gyldne vædder’, svensk films fornemmeste udmærkelse. Hans første sag som retsmediciner var et dobbeltmord, og han havde ganske overvældet udbrudt: “Det her er jo lige til den gyldne vædder”.

Kristina forstod ikke, hvordan nogen læge kunne vælge den profession, som jo på sæt og vis var sin egen negation. En læge skal holde mennesker i live, men det eneste, som en retslæge i bedste fald kunne gøre, var at udtale sig om, hvad det var, der havde slået dem ihjel.

‘Ambulancen er på vej.’

Kristina rejste sig.

‘Har du snakket med dem, der fandt hende?’

Thomas så på hende.

‘Hvorfra ved du, at det er en hun?’

‘Det ved jeg heller ikke. Jeg går bare ud fra det.’

Thomas rystede på hovedet. Han var en politimand af den type, som kun troede på sine øjne. Intet andet end sine to øjne.

‘Ja, jeg har snakket med dem. To flygtninge. Morbror og nevø. Ikke noget vi kan satse på.’

‘Jeg taler selv med dem.’

Omgående fortrød hun. Thomas kunne opfatte det som en underkendelse af sit arbejde.

‘Nej, forresten. Det behøves ikke.’

Thomas åndede hørligt ud og fik samtidig råd til at være generøs.

‘Jo, selvfølgelig skal du da snakke med dem.’

Kristina havde bestemt sig. Det var unødvendigt.

‘Lad dem gå. Sig blot, at vi måske vender tilbage til dem.’

Hun overmandedes af et tungt ubehag. En blanding af lige dele træthed og skyld kombineret med en akut bevidsthed om den meningsløse grumhed, som forvandlede livet til et hasardspil. Sådan følte hun det hver gang, hun stod foran en vanskelig efterforskning. Som om hun tog al træthed på forskud. For når efterforskningen først for alvor var begyndt, ville hun hverken tøve eller trættes, før hun havde fundet det, hun søgte.

Man kunne vel ikke sige, at hun var begyndt endnu.

Hun vendte sig mod Thomas igen. Hun kunne godt lide ham. Alle kunne lide ham, i særdeleshed dem som kendte til hans private forhold, nemlig at hans eneste barn, en søn, var født med Downs syndrom, og at hans kone med jævne mellemrum blev angrebet af så svære depressioner, at hun måtte indlægges. Alligevel bevarede Thomas fatningen, havde overskud til et venligt ord til alle og beholdt sin sorg for sig selv. Men alt dette gjaldt Thomas som menneske. Hvad angik jobbet var det noget andet, der var hans stolthed blevet dødeligt såret, og Kristina vidste, at det uanset den gode vilje ikke ville blive nogen let relation mellem dem.

‘Tror du, at der vil være nogen ide i at sende bud efter dykkere?’

‘Hvad leder vi efter? Vel ikke mordvåbnet?’

Igen dette nasale, drævende tonefald.

Han havde ret. Ingen ville være dum nok til at kaste våbnet fra sig samme sted som liget. Og så alligevel ... der kunne jo være andet. Lod for eksempel. Til at holde liget nede. Hun havde bemærket øsknerne i rebet.

‘Man ved aldrig, hvad man kan finde, før man har ledt.’

Det lød lige rigeligt småfilosofisk, og hun kunne selv høre det.

Thomas smilte.

‘Jeg sætter det i gang i morgen.’

Han snerpede munden sammen, som om han havde spist noget, der smagte dårligt.

Netop da ankom ambulancen.

‘Der er vel ikke meget mere at gøre her i dag. Kør du bare hjem. Jeg klarer resten.’

Kristina vidste, at hun ikke behøvede at bekymre sig. Han ville gøre alt, hvad der behøvedes. Desuden var det lørdag. Obduktionen måtte vente til på mandag. Der var virkelig ikke mere, hun kunne gøre, bortset fra måske at begynde at banke på døre i området. Måske havde nogen bemærket noget mistænkeligt. Men det kunne også vente. Hun kunne roligt køre hjem. Der var bare det, at hun ikke rigtig havde lyst til det. Hun længtes tilbage til kirkerummet, tilbage til musikken. Til Mendelssohns smukke sorg.

4

Hun burde ikke have søgt ind til politiet. Hun burde ikke have giftet sig. Hun burde ikke være kvinde. “Jeg burde måske slet ikke være blevet født”. Hun tændte for bilradioen og trykkede på program to, som oftest spillede klassisk musik, dog ikke de få gange, hun havde lyst til at høre det.

“Tak, det er mit sædvanlige held”, mumlede hun og slukkede igen. Popmusik var ikke, hvad hendes sjæl havde brug for lige nu. Hun søgte blandt sine kassetter og valgte Maurice Duruflés Requiem. På den måde ville hun også ære den døde, som hun netop havde set.

Hun havde arvet kærligheden til musik fra sin mor, som i sin ungdom havde været en lovende pianist og på vej til at etablere sig i de store koncertsale rundt om i verden, da sygdommen slog til. Det var en akut ledegigt, en inflammation som blev kronisk og ødelagde hendes smukke hænder. “Se på dem. Før så de ud som blomsterstilke, nu ligner de døde rotter”, sagde hun nu og da med en latter, som ikke formåede at skjule hendes afgrundsdybe bedrøvelse. Livet havde forrådt hende.

Alligevel beholdt hun en slags kærlighedsfuld værdighed både i forhold til sig selv og til sine nærmeste. Hun elskede sin eneste datter, lærte hende at forstå musikken, og hun gav sin mand al den varme, han behøvede, og Karl Vendel havde behov for megen varme. Han var en inkarneret og ekcentrisk ungkarl, østtysk flygtning og latinlærer på Kungsholms gymnasium, hvor eleverne værdsatte hans kundskaber, men gjorde nar af hans accent og hans sproglige forbistringer, som omhyggeligt blev noteret ned og siden trykt i skolebladet under overskriften “Vendels visdomsord”. Engang havde han ytret sig om undervisningsministeren og sagt, at hun var “debilcement” i stedet for “senildement”.

Han kunne faktisk sige forbløffende ting. Men det mest forbløffende, først og fremmest for ham selv, var, at han blev forelsket i den unge pianist, at han helt glemte sin egen og hendes alder – der var tyve år mellem dem – og at han bad hende om at gifte sig med ham.

Det var en forelskelse, hvor det banale udtryk ‘et lynnedslag’ havde sin berettigelse. Karl Vendel led ofte af søvnløshed. En nat, hvor han som sædvanligt ikke kunne sove, gik han ud på den folketomme Götgatan, hvor han dengang boede, i den hensigt at gå ned til Slusen. Han vidste, at der var et tilholdssted for taxichauffører, hvor han kunne få en kop kaffe og for en kort stund en smule menneskelig varme.

Han var seksogtyve år, da han hoppede af. Han var kommet til Sverige for at deltage i en skakturnering, han havde et navn, han var international mester, og de svenske myndigheder var ikke uvillige til at hjælpe ham. Fire år senere havde han afsluttet sine studier i klassiske sprog, som han allerede havde påbegyndt i Østtyskland. I Sverige var der ingen overproduktion af latinlærere, og han fik ansættelse med det samme.

Alt var gået bedre, end han havde kunnet håbe, bortset fra en enkelt detalje, en frygtelig detalje: ensomheden. Han havde ikke haft nogen anelse om, at man kunne blive så ensom; han havde ikke haft nogen anelse om, at ensomheden skulle hindre ham i at sove, i at le, i overhovedet at føle noget andet end sit eget tomme hjertes rædsel.

Så han gik ned ad trappen og vandrede gade op og gade ned, mens han forsøgte at udmatte sin krop i håb om, at også hans rædsel på den måde ville sløves.

Således også den nat, hvor han mødte kvinden, som skulle fylde hans liv helt op til randen som et fyldt brændevinsglas. Klokken var over et om natten, da han forbløffet fik øje på hende, ung og lyshåret, gående imod ham med et undskyldende smil på læberne. Hendes ærinde var ikke helt almindeligt. Hun spurgte ham, om han kunne fløjte i fingrene. Hun havde glemt sin nøgle, og pigen, som hun delte lejlighed med, var meget svær at vække. Hun havde forsøgte at råbe, havde kastet småsten mod ruderne med risiko for at slå dem i stykker. Nu vidste hun ikke andre råd end at finde en, som kunne pifte i fingrene.

Det kunne Karl, og hans fløjten havde en så triumferende klang, at han ikke blot vækkede den tungtsovende veninde, men også resten af kvarteret. Det var omtrent sådan, det gik til, da bibelhistoriens Jeriko faldt, og det var således, det gik til, da Marie Louise Wilhelmsson faldt. Karl, derimod, opstod denne nat fra de døde, før end han vidste dét, han aldrig mere glemte siden. Han var forelsket.

Således var hans eventyr med Marie Louise begyndt, og et år senere holdt han Kristina i sin favn.

Kristina var ikke alene et elsket barn, hun var indbegrebet og kropsliggørelsen af forældrenes lykke, hun var det materielle udtryk for den grænseløse ømhed mellem mand og kone, og hun voksede op med samme selvfølgelighed som markens vilde blomster. Men hvilken lykke varer evigt?

Moren begyndte at sygne hen påny, og denne gang var det dødeligt. Den ene dag klagede hun over smerter i maven, og den næste dag konstaterede man, at kræften var overalt. I maven, i leveren, i lymfekirtlerne, i brysterne og i livmoderen. Hun svandt ind på tre måneder. Hun klingede bort som en tone, sagde Karl, som derefter viede sit liv til datteren og mindet om den afdøde.

Kristina tog sin mobiltelefon. Faren svarede straks, som om han havde ventet på hendes opringning.

‘Hej papi-san.’

Hun havde kaldt ham sådan, siden hun var en lille pige, og de sammen havde set en japansk film. Hvad er det Tolstoj siger? I alle lykkelige familier kalder man hinanden ved kælenavne.

‘Jeg ville blot høre, hvordan du har det.’

Hun vidste, hvordan han havde det. Hun vidste, at han sad i sin foretrukne lænestol med lukkede øjne og forsøgte at holde stand mod ensomheden i den store lejlighed på Kungsholmen.

‘Fint, jeg har det fint. Hvordan går det med dig selv?’

Hun holdt af hans stemme. Den var varm og en smule hæs efter alle årene med undervisning. Accenten var han aldrig sluppet af med.

‘Hvad siger du til at invitere mig på en pizza?’

Hun vidste, at han afskyede pizza. Den blotte tanke om, at hans datter ville spise pizza, fik ham til at invitere hende på sin egen favoritrestaurant La Famiglia, som lå i umiddelbar nærhed af hans lejlighed.

Altså inviterede han også i aften.

‘Hvordan går det derhjemme?’

Samtidig med, at han spurgte, bestilte han desserten, is til Kristina og crème caramel til sig selv.

‘Endnu en gang crème caramel?’ sagde hun.

‘Ja. Jeg kan ikke blive træt af den. Det er så fascinerende at spise noget og samtidig have fornemmelsen af, at man ikke gør det. Den forsvinder i munden. Man tygger den ikke, man kan heller ikke drikke den, og man behøver knap nok at synke den. Men hvordan går det derhjemme?’

Afværgemanøvren mislykkedes. Hun havde håbet, at han ville glemme sit spørgsmål. Hun kunne selvfølgelig altid lyve. Men hvorfor skulle hun gøre det?

Hun lo stille.

‘Det er jo ikke som mellem mamma og dig.’

Karl Vendel vidste det godt. Ingenting kunne være som mellem ham og Marie Louise. Han havde gerne undt sin datter en sådan lykke, men han vidste også, hvilken smerte den rummer. Derfor skiftede han emne.

‘Er det ikke ved tiden at tænke på at adoptere?’

Tonefaldet var let, som om han ville skjule alvoren i spørgsmålet.

Kristina vidste også, at han måtte stille spørgsmålet. Alle troede, at hun og Johan havde problemer med at få et barn. Det var ikke sandt. Det, som derimod var sandt, var, at Johan ikke ville have noget barn. Da hun var blevet gravid, pressede han hende til en abort. Men det kunne hun ikke snakke med venner og bekendte om. Det var hendes hemmelighed.

‘Pappa, et ægteskab bliver ikke bedre, blot fordi man anskaffer sig et barn.’

Hun brød sig ikke om at føre ham bag lyset.

Netop da kom tjeneren med en stor tærte, som han med næsten højtidelige bevægelser stillede midt på bordet.

‘Hvad er nu det? Vi har da ikke bestilt tærte!’

‘Må jeg have fornøjelsen, min elskling!’

Han kunne ikke længere beherske sig. Han så på den modsatte side af bordet sin datter, men også sin hustru. Billederne skiftede i hans hoved, som om hans minder var en listig kamptyr og han selv en uerfaren matador, som når som helst risikerede at blive spiddet til døde. Tårerne løb stille bag de tykke brilleglas, som en tung, opsparet sensommerregn.

‘Jeg troede, du havde glemt det.’

‘Den dag, jeg glemmer din fødselsdag, den dag har jeg også glemt, hvem jeg selv er,’ deklamerede latinlæreren, som med en behændig piruette havde undveget tyren i sit hoved.

De skålede oprømte, bevægede – og begge en smule forlegne. Da Kristina førte glasset op til sine læber, tænkte hun – uden helt at forstå hvorfor – ikke på sin mor eller sin far, ikke på sin mand og slet ikke på sig selv.

Hun tænkte på den døde kvinde i plastsækken.

5

Da hun kom hjem, fandt hun Johan fordybet i en videofilm med Al Pacino i rollen som en besat politimand i New York. Hun afskyede politifilm og politiromaner. De havde intet med virkeligheden at gøre. De var konstruktioner, fantasier over virkeligheden, logiske eller halvlogiske konstruktioner af en verden, hvor enhver årsag har sin virkning og enhver virkning sin årsag.

Hendes erfaringer sagde hende det modsatte. Forbrydelsens verden var i bund og grund irrationel. Ting og sager skete, uden at nogen egentlig ville have dem til at ske. Det var også derfor, at de fleste forbrydere før eller senere blev afsløret: de foretog sig ting, som de ikke havde tænkt sig at gøre, de havde ikke noget alibi, de havde ikke kogt en historie sammen, og de blev overraskende ofte tilbage på steder, hvor de ikke skulle være blevet.

“Det handler om at forstå gerningsmanden, det handler om at tænke, som han tænker”, forkyndte den slags film og romaner, i hvilke ensomme kriminalkommissærer afslørede den ene ondsindede handling efter den anden.

Kriminalkommissær Vendel var af en anden opfattelse. Hvad det gjaldt om at forstå var omstændighederne. Hvem der havde begået ugerningen, var det sidste skridt. Det tager man altid. Det er de første skridt, der er vanskelige. Træder man forkert fra begyndelsen, ender man sjældent det rigtige sted til slut.

Altså undlod hun omhyggeligt at spørge sig selv om hvem der kunne have myrdet kvinden i plastsækken. Når tiden var inde, ville det spørgsmål besvare sig selv.

‘Er du stadig sur?’

Johan havde ikke taget øjnene fra tv-skærmen.

Hans ordvalg provokerede hende. Hvad mente han med “sur”?

‘Jeg skal hilse fra min far.’

‘Hvordan har min ven Karl det?’

Johan efterlignede hendes fars lidt tunge accent. Det gjorde han som regel. Af en eller anden grund syntes han åbenbart, at det var morsomt.

Kristina havde også engang fundet det morsomt, men det gjorde hun ikke længere. Hun tænkte på en sætning, hun havde læst et sted. Man kan gøre en ting tusind gange, men derefter er det umuligt at gentage den en eneste gang mere. Det var sådan, det var blevet mellem dem. De havde sagt og gjort ting tusind gange, og nu var det umuligt at sige eller gøre dem en gang til.

Hun bestemte sig for at glide af.

‘Jeg går op og lægger mig.’

‘Mmm ...’

‘Jeg er ked af det, der skete i eftermiddags,’

‘Det er jeg også.’

‘Jamen så godnat.’

Skulle hun give ham et lille knus?

Hun lod være.

‘Godnat.’

En mordgåde er som en åben bog i sammenligning med kærlighedens vildveje. Hun børstede sit genstridige hår. Hun var sikker på, at Johan på sin egen måde elskede hende, og hun vidste, at hun på sin egen måde elskede ham. Alligevel ... intet syntes mere at kunne ske spontant mellem dem, intet kom indefra. Det var som om, de var fanget i en krig, hvor man ikke længere kunne skelne venner fra fjender.

Hans måde at blive tavs på for eksempel. Hans tavshed var kogende. Hun kunne høre den helt ind på badeværelset. En gang før i tiden havde han været som et menneske. Nu var han som vejret. Det kan skifte når som helst og uden varsel.

Hun var ikke sikker på, at hun kunne blive ved med at holde det ud i det uendelige. Hun blev nødt til at snakke med ham om det. De burde måske gå til noget parterapi – selv om hun havde hørt, at lige netop det var den sikreste vej til en skilsmisse.

Hun lagde sig og havde til hensigt at vente på ham. Hun ville elske. Men hun vovede ikke længere at vise det. I dobbeltsengens overgivenhed var det nu og da en smule lettere. Man gjorde det ligesom i søvne. Det var ikke godt, det var ikke nok, men det var bedre end ingenting.

Da Johan endelig krøb ind mellem lagnerne, sov hun med halvåben mund.

6

Da Maria Valetieri kom hjem ved syvtiden, fandt hun sin mand Ronny med en flaske vodka foran sig. Han var allerede beruset, men endnu var han både morsom og legesyg. Han halede sin penis frem og bankede den mod pladen på køkkenbordet som en dirigenthammer. Maria var meget træt, men en sådan vitalitet venter på sin belønning, hvilket den også fik op mod skabslågen.

Bagefter satte han sig igen til rette foran tv’et og fortsatte med at drikke. Hun lavede mad, og Ronny roste hendes kogekunst, og han var idel latter og morskab, og hun begyndte at turde håbe på, at det ville blive en hyggelig aften. Men to timer senere havde Ronny drukket halvdelen af flasken og var gået over til det depressive stadium. Hans liv var en katastrofe. Han havde altid drømt om at blive pilot, men hvad foretog han sig i virkelighedens verden? Jo, han slikkede sin chef i røven dagen lang i et forsøg på at beholde sit job. Han var nemlig bygningsingeniør og beskæftiget i en meget hårdt ramt branche.

Maria holdt med ham i alt for ikke at pirre ham, men også det pirrede ham tydeligvis, så middagen fik en brat afslutning, da han pludselig rejste sig for at gå sig en tur. Han kunne ikke klare et minut mere sammen med sådan en kælling, som aldrig sagde et selvstændigt ord.