Maria Helleberg

Karen Blixen

Lindhardt og Ringhof

Karen

Blixen

Baronesse, storyteller og ikon. Et af de ansigter fra 1950’erne, alle kan genkende. Internationalt berømt og feteret. Og den mest overraskende kulturelle succes i hele århundredet. Det kongelige Bibliotek.

Karen Blixen, født Dinesen, fik om nogen en række gode historier „forærende“. Hun havde en tilsyneladende privilegeret baggrund i dansk overklasse. Men hun blev ikke forkælet. Hun fik bare nogle helt anderledes chancer end nogen anden ung kvinde i Danmark i begyndelsen af 1900-tallet. Og så kunne hun skrive. På engelsk.

Hendes mest kendte udsagn er: „På din maske skal jeg kende dig“, og hun legede med alle former for masker. Også pseudonymer. For ikke at blive antaget for at være en kvinde, udgav hun sine første bøger som Isak Dinesen. Da hun ville skrive en krimi, antog hun et andet forfatternavn. Men det var netop masker, som skulle tages af. Selve skriften var også en maske. Men den måtte gerne vokse fast og til sidst erstatte det oprindelige ansigt.

Karen Dinesen, som familien kaldte Tanne, formodedes at gifte sig „godt“, dvs. opad i samfundet. Familien var ved ægteskab blevet beslægtet med adelsfamilien Krag-Juel-Vind-Friis på kæmpegodset Frijsenborg. Og Karen blev gift med en svensk baron, Bror Blixen-Finecke. Familien finansierede køb af en kaffefarm i Afrika. Det var den gode version af historien.

Den onde side var, at Tanne havde elsket sin far, men at han begik selvmord i 1895. Han havde været en næsten skingert livlig og nysgerrig mand, som bl.a. oplevede Pariserkommunen og skrev let og elegant. Han havde levet i Nebraska i det stadig unge USA og havde afprøvet yderst primitiv levevis. Ordet „afprøvet“ dukker tit op, når man taler om William Dinesen. Han ville afprøve hvad som helst. Indianerne kaldte ham Boganis, Hasselnødden, et navn, han brugte, da han hjemme i Danmark begyndte at skrive.

Han var rejst til Amerika, fordi han følte sig „sjælesyg“ efter at have overværet nedslagtningerne i Paris, og han forsøgte at komme i krig, men uden held. Tilværelsen som godsejer var han født til, og han havde altid vidst, det ville blive hans skæbne, men han trivedes ikke. Som hustru valgte han den langt mere robuste Ingeborg Westenholz, som i sin person forenede to succesfulde, hovedrige københavnske familier.

Hans uro gik i arv til datteren Tanne, der lignede ham, og som begejstret fulgte sin mand til Afrika. Med manden og ægteskabet gik det mindre godt. Det er formentlig en myte, en af mange myter, hun skabte, at Bror Blixen gav Tanne syfilis – hun fejlede formentlig noget ganske andeta. Men det er barsk sandhed, at Karens far hængte sig i det pensionat i København, hvor han boede, når han som folketingsmedlem skulle opholde sig i byen. Han var deprimeret – politisk havde han lidt nederlag, og han mente, at han havde pådraget sig syfilis og ville blive forvandlet til en grøntsag. I stedet for at slås stod han af. Karen skulle altid vælge den modsatte løsning.

Farmen ved Ngong Hills fik navnet Mbogani efter hendes fars pseudonym som forfatter, men det selskab, som ejede farmen, var opkaldt efter Tanne – Karen Coffee Company i Britisk Østafrika, i dag Kenya. Den reelle økonomiske magthaver var dog hendes morbror, Aage Westenholz, som gennem årene blev hendes levende mareridt. Han havde arvet Karens mors slægts evner som iværksætter og havde stiftet Siam Electric Corporation. Alt, hvad han havde rørt ved, var blevet en succes, han var en dreven og fantasifuld forretningsmand. Nu tog han så Karen under behandling. Hun havde levet trygt og åbent hjemme, hun havde rejst i Europa, hun havde lært sprog, at ride og gå på jagt, og hun var givetvis veludrustet til at slå sig ned som godsejerhustru. Livet på kaffefarmen var blot helt anderledes. Det skulle vise sig, at hendes hverdag kom til at bestå af fysisk slid og økonomiske bekymringer. Onkel Aage ville tjene penge på Mbogani, og selv om man egentlig ikke kunne dyrke kaffe på farmen, blev der satset. Der var kun én ting, Aage Westenholz ikke kunne tilgive, det var at mislykkes med sit firma, og det må man sige, at Karen Blixen gjorde. Til trods herfor kunne hun, da det hele ramlede, nøgternt skrive hjem, at nok havde hun ikke fået børn, men hun mente dog, at farmen var hendes eneste „værk“. Med alt, hvad den betød for hende og ikke mindst for de afrikanere, hun havde lært at kende – og at holde af. Hun havde skabt et lille samfund.

Hendes mand, Bror, var faktisk – no pun intended – bror til den mand, hun oprindelig havde forelsket sig i, men det var Bror, som ville have hende. Hun var ingen forvirret teenager, da hun giftede sig og blev baronesse Blixen. Hun var 29 år gammel og havde levet en kunstigt forlænget ungdom i sin families skød.

Efter syv års ægteskab blev de to separeret, og skilt blev de i 1925.

Hun skulle nu selv arbejde som en slags ledende altmuligkvinde på farmen: Hun købte en traktor, som hun selv måtte køre, og hun lærte at slide – alene. Livet i Afrika var, trods alle kolonilivets særheder, ribbet for den konvention, hun havde lidt under hjemme i Danmark.